részlet

© Deák Judit, 2023
Fotók © Bujnovszky Tamás, 2023
© Athenaeum Kiadó, 2023

Köszönjük a Fortepan hozzájárulását fényképük közléséhez,
valamint a Gundel Étterem, a Fővárosi Állat- és Növénykert, a Széchenyi Gyógyfürdő, a BKK vezetőségének, hogy lehetővé tették a fotózást.
Minden jog fenntartva.

A projekt a Budapest 150 emlékév részeként, a Pro Cultura Urbis Közalapítvány anyagi támogatásával valósul meg.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 350 6
ISSN 2939-8851

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Besze Barbara
Szerkesztette: Helfrich Judit
Borító- és kötetterv: Herbszt László
Műszaki vezető: Dubecz Andrienn

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Néhány szó a millenniumról

Séta a Ligetben

Gundel étterem

Fővárosi Állat- és Növénykert

Fővárosi Nagycirkusz

Széchenyi fürdő

Vidámpark

Biodóm

Hőlégballon

Sellők

Vajdahunyad vára

Műjégpálya

A Liget régi-új látványosságai

Millennium Háza

Magyar Zene Háza

Az új Néprajzi Múzeum

Vakok kertje, Nagyjátszótér

Vajdahunyad vára

Hősök tere

A Millenniumi oszlop és a hét vezér lovas szobrai

A kolonnád allegorikus figurái

Bal oldali kolonnád

Szent István

Szent László

Könyves Kálmán

II. András

IV. Béla

Károly Róbert

Nagy Lajos

Jobb oldali kolonnád

Hunyadi János

Hunyadi Mátyás

Bocskai István, Bethlen Gábor, Thököly Imre

II. Rákóczi Ferenc

Kossuth Lajos

A Szépművészeti Múzeum és a Műcsarnok

Végezetül ismét a Hősök emlékköve…

Epilógus

A könyvhöz felhasznált legfontosabb források

Jegyzetek

Széchenyi fürdő

Előszó

Egyszer volt, hol nem volt, de semmiképpen sem az Óperenciás-tengeren túl, volt egyszer egy nagy homokpuszta, benne mocsarak és legelők… és ha nem is a „régi görögöknél” kezdjük a Városliget bemutatását, akkor is látni fogjuk, milyen messzire nyúló, több száz éves történetek kapcsolódnak ehhez a városrészhez.

Itt gyűjtötte például IV. Béla a seregét a tatárok ellen, és hiába volt akkoriban egy csatának is helyszíne ez a terület – Ugrin kalocsai érsek csapatai ütköztek itt meg Sejbán tatár vezér könnyűlovasságával 1241. március 17-én –, sajnos nem tudtuk kihasználni a hazai pálya előnyét: a magyarok és a tatárok összecsapásának a végeredménye 0:1 lett.

A 13. században itt folyt keresztül a Rákos-patak egyik ága. A környék vadban gazdag, fás, ligetes terület volt, és annyira messze esett a városközponttól, hogy hivatalosan nem is volt Pest része.

Később a Rákos-mezőre, az itt tartott országgyűlésekre érkezők tönkretették a környezetet, a mocsár is egyre terjeszkedett. Mátyás király valamennyire rendbe hozatta, vadasparkot létesített itt, ahol vadászatokat és agárversenyeket rendezhettek.

A rossznyelvek szerint, hasonlóan ahhoz, ahogy a buzgó elvtársak Kádár és Brezsnyev pártfőtitkároknak végelgyengüléstől szédelgő medvéket „tálaltak fel” levadászásra, Mátyás is halálosan leszedált oroszlánokra vadászott. Tényleg nincs új a nap alatt. Annak ellenére, hogy Magyarországon nem igazán őshonos ez az állat, a király parancsára kivénhedt importoroszlánok érkeztek a vadasparkba – és a kiváló vadász hírében álló uralkodó fantasztikusan le is nyilazta őket, természetes kimúlásuk előtt mintegy két-három perccel…

A mohácsi csata előtt is innen indult utolsó útjára a magyar sereg II. Lajos vezetésével.

Mária Terézia lecsapoltatta a mocsarakat a maláriaveszély miatt; fákat telepíttetett ide, és megtiltotta a területen a legeltetést. Lebontatta a korábbi királyi vadasparkot körülvevő falat is, hogy ne csak a kiváltságos főurak juthassanak be a város legszebb parkjába. II. József folytatta édesanyja városszépítő munkáját, ismét rengeteg fát ültettek. Majd Batthyány József hercegprímás, később József nádor, a Királyi Szépítő Bizottmány megalapítója vette át a Liget építésének-fejlesztésének feladatát. A nádor – aki egyebek mellett a Margit-szigetet is felvirágoztatta, ezért tiszteletből a titulusának latin nevéről (palatinus) nevezték el a sziget népszerű strandját – saját alcsúti birtokáról hozatott ide platánokat. Ezek ma a Városliget legöregebb fái.

A felújítások, bővítések során a lecsapolt mocsár területén néhány mesterséges szigetet is kialakítottak, amelyeket – légi felvételről – jól lehet látni a mai napig. A volt Mocsár-szigeten van most a Széchenyi fürdő, az egykori Drót-szigeten (amit később Széchenyi-szigetre kereszteltek át) áll Vajdahunyad vára, a szintén a fürdő közelében lévő Páva-sziget (a későbbi Nádor-sziget) pedig ma már csak egy kis félsziget.

A 19. század elején a mai Városliget lett a világ első, legnagyobb, nyilvános közparkja.

A korábban Ökrösdűlőnek, majd Városerdőnek nevezett pesti külterület olyan vonzó lett, hogy a városvezetés elhatározta: mulató- és üdülőhellyé alakítja át. Így jött létre a Vurstli. Romkocsmák ugyan még nem léteztek, de igazi bulinegyed volt ez mutatványosokkal, vendéglőkkel, cirkuszosokkal.

Nem véletlen, hogy Molnár Ferenc Liliomja is itt játszódik. A színdarab alcíme: Egy csirkefogó élete és halála – Külvárosi legenda hét képben. Ez volt a 20. század elején az egyik legnépszerűbb előadás, és Molnár leghíresebb színpadi műve lett, amelyet nemcsak itthon, de Amerikában és más országokban is nagy sikerrel játszottak.

Kik is jártak ide, a külvárosba? Hát persze hogy a Liliom-féle körhintások, kétes egzisztenciájú figurák, no meg a Julika-féle cselédlányok és barátnőik. Bakák és egyszerű emberek, akik hétvégén kevés pénzért szórakozni vágytak. A közeli Stefánia volt akkor az egyik főutca; az urak és a hölgyek itt lovagoltak és hintóztak, bámultak kifelé, a cselédek és a viceházmesterek pedig bámultak befelé; nekik már ez az úri seregszemle is szórakozás volt, még fizetni sem kellett érte!

Egy élelmes vállalkozó, Kratochwill János – akinek a Városligetben és a Belvárosban is volt egy-egy kávézója – remek közlekedési lehetőséget biztosított a kuncsaftoknak: kávéházai forgalmának fellendítése érdekében 1832-től omnibuszjáratot üzemeltetett. A társaskocsik óránként indultak, és a Drei König Gassén, a mai Király utcán közlekedtek.

Az 1838-as nagy pesti árvíz elől sok ezren menekültek a Ligetbe: felmásztak az itteni dombokra, és így túlélték a katasztrófát. (Az akkori Pest-Buda négyezer lakóháza közül kétezer-nyolcszáz omlott össze az árvíz három napja alatt.)

A régi Pesti Korcsolyázó Egylet; a csarnok Lechner Ödön tervei alapján épült
(Forrás: Fortepan – Adományozó: Budapest Főváros Levéltára – Klösz György képei)

1869-ben dr. Kresz Géza és barátai megalapították az első Pesti Korcsolyázó Egyletet. (Őt nemcsak onnan ismerhetjük, hogy egy budapesti utca viseli a nevét, hanem mert orvosként az első önkéntes mentőszolgálatot is ő szervezte meg.) 1870-ben pedig megnyitották a mai Városligeti Műjégpálya elődjét.

Néhány évvel korábban – 1866-ban – létesült az Állatkert, és több cirkusz is működött itt, valamint az Ős-Budavára mulató, később az Angol Park, majd a Vidámpark, továbbá a Széchenyi fürdő. De igazából a millenniumi ünnepségeknek köszönhetően alakult ki a maihoz hasonló Hősök tere, készült el a Vajdahunyad vára, a Műcsarnok, 1900–1906 között pedig a Szépművészeti Múzeum.

A Rákosi-korszakban, 1951-ben emelték az óriási, talapzattal együtt 18 méteres Sztálin-szobrot, amelyet 1956-ban a forradalom első napján, október 23-án döntöttek le.

A híres pesti humort még ez az eset is megihlette. Sztálin csizmája annyira erősen oda volt hegesztve a talapzathoz, hogy azzal nem boldogultak. A szobor nagy részét – csizmától felfelé – elhurcolták a Nagykörútra (Lenin körútra), és a Népszínház utca sarkánál kis darabokra vágták, majd szuvenírként hazavitték. A csizma viszont ott maradt a talapzaton, így aztán elnevezték a helyet Csizma térnek. Akkoriban, még november 4. előtt kezdett terjedni a városban az alábbi vicc:

– Melyik gyerek várja legjobban a Télapót?

– Sztálin, mert ő már október 23-án kitette a kiscsizmáját!

Szintén az ötvenes években történt, hogy a túlméretezett Felvonulási tér létrehozása kedvéért lebontottak egy villamos-végállomást és a Regnum Marianum templomot, valamint a Városligeti Színházat. A Felvonulási tér a mai Dózsa György út egy részének volt a „leánykori” neve, ahol a május 1-jei ünnepségeket, az állami díszszemléket és a „spontán” lakossági felvonulásokat tartották.

A nyolcvanas években az IBUSZ ifjú dolgozójaként én a „spontán” lakossági csoportba tartoztam. Természetesen május 1. piros betűs ünnep volt, és kirendeltek minket felvonulni. A Gorkij – ma Városligeti – fasorban várakoztunk, majd közel két óra elteltével a hangosbeszélőn bemondták, hogy most csatlakoznak a menethez az IBUSZ ifjú dolgozói. Akkor megindultunk, el a dísztribün előtt, ahonnan maga Kádár elvtárs integetett, mi persze előkaptuk az éppen nálunk lévő molinókat: „Éljen a… [valami szovjet dolog]!” Aztán integetve, mosolyogva elmentünk a Műcsarnokig, amelynek túloldalán, tehát a Hősök terén álltak az asztalok. Itt megkaptuk a fizetséget: virslit mustárral, sört vagy üdítőt és egy szelet csokit. Ezért kellett tehát a Felvonulási tér. Én a Sztálin-szobrot már nem láttam, de kilenc évvel a ledöntése után került körülbelül ugyanarra a helyre egy szintén elég nagy Lenin-szobor. A 15 méter magas gránitfal előtt álló műalkotás 4 méteres volt, feleakkora, mint a Sztálin-szobor. Leninnel már tegező viszonyban voltam, mígnem 1989-ben elvitték „felújítani”, és aztán soha többé nem hozták vissza. 1990-ben került a Mementó Parkba, a többi, kommunista időszakból származó szobor közé.

Ikonikus emléke a Városligetnek a mára klasszikusnak számító Szörényi–Bródy-rockopera, az István, a király bemutatója 1983-ból. A Liget Szánkódombján alakították ki a szabadtéri előadás helyszínét, amit ma már Királydombként ismerünk.

A Királydomb elnevezés eredetével kapcsolatban több elmélet is létezik. Az egyik kiinduló állítása a varosliget.info honlapnak korábban részét képező Kislexikonból származik, innen került át a Wikipédia vonatkozó szócikkébe. Eszerint: „Ekkor [1974–1978 között] építették a BNV elköltözése után elbontott épületek anyagából és a Városliget rendezéséhez kitermelt földből az Olof Palme sétány mellett, a Magyar Alkotóművészek Házával majdnem szemben álló dombot, amit akkor még Szánkódombnak hívtak. Országosan ismertté 1983-ban Szörényi Levente és Bródy János István, a király című rockoperájának bemutatója tette – azóta Királydombnak nevezik.”

A nyest.hu cikkírója viszont úgy véli, talán korábban is Királydomb lehetett a terepalakulat neve, és elképzelhető, hogy a rockopera bemutatója is ezért került 1983-ban a Városligetbe. Tovább árnyalja a képet egy következő – teljességgel téves állításon alapuló – elmélet, amely szerint a Királydombot a millenniumra építették, méghozzá a vármegyék által a fővárosba küldött földből.

Mi lehet az igazság? A vita eldöntéséhez nem árt ismerni a Városliget parktörténetét. A fent emlegetett terepalakulat, azaz a domb 1975-ig, a BNV kiköltözését követő parkrendezésig nem létezett. Akkoriban szánkódombépítési láz söpört végig a fővároson, így logikusnak tűnt, hogy a Liget megújításával egyidejűleg, az elbontott kiállítási pavilonok törmelékéből és a kitermelt földből a Városligetben is kialakítsanak egyet.

A domb helyén korábban fenyves volt, majd a 19. század végétől épületeket emeltek itt: 1883-tól a hajdani mesterséges jégpálya és a Hofhauser Antal-féle melegedő volt itt, később a Kolegerszky kioszk nevű kávézó, majd lebontása után, 1938-tól a Weichinger Károly tervei alapján épült Virágkiállítási pavilon. Ha áttekintjük az 1820 és 1974 között született térképeket, megállapíthatjuk, hogy a Városligetnek ezen a részén olyan sík volt a terep, mint a Nagyalföld. Ezzel tehát az első vélelem, miszerint a területet korábban is Királydombnak hívták volna, és épp ezért került ide a rockopera bemutatója, megdőlt. Így hát marad a másik magyarázat…

Sokan ismerték a városligeti Pecsát, hivatalos nevén a Petőfi Csarnokot is, amelyet 1985-ben nyitottak meg, röviddel a legendás Budai Ifjúsági Park 1984-es bezárása után. A nyitás után nem sokkal maga Kádár elvtárs is részt vett egy itteni programon, ám úgy tudni, a későbbi koncerteken nem lett rendszeres látogató.

A Pecsa eredetileg az egyik főépülete volt a BNV-nek, a Budapesti Nemzetközi Vásárnak, amit ugyan már 1925-től megrendeztek itt, a Városligetben, a Millenniumi Kiállításra épített Iparcsarnokban, az újjászervezett vásárok pezsgő, virágzó periódusa azonban a szocializmus idejére esett: 1960 és 1973 közé. Úgy kell elképzelni, hogy ez a tavaszi kiállítás a Ligetben pavilonokban és a szabad téren zajlott, és nagyjából a Városliget egynegyedét (!) foglalta le. Üzletileg nagyon hasznos volt, rengeteg külföldi kiállító érkezett, de a nem szakember látogatók is jól érezték magukat: sétáltak, ettek-ittak, kereskedelmi mennyiségű prospektust gyűjtöttek be, hogy aztán hazafelé mindet kidobják…

Ma a Városliget Budapest második legnagyobb közparkja (a Népliget után). Teljes területe több mint 1 négyzetkilométer, azaz 100 hektár. Ebből 81 hektárnyi a zöld terület. Az utóbbi években a Liget Budapest Projekt munkálatai kapcsán sokszor szóba kerül a Városliget átrendezése, és azok a kulturális intézmények, amelyeket már megépítettek, valamint amelyeket ezután terveznek megvalósítani. Később megismerkedünk a legújabb épületekkel is.

Sétáljunk körbe!

Néhány szó a millenniumról

Sétánk kiindulópontja a Szépművészeti Múzeum melletti Állatkerti körút, ott, ahol belefut a Hősök terébe, mindjárt a kolonnádok után. Elindulunk tehát; első állomásunk a világhírű Gundel étterem lesz. Ezt majd a bal oldalon látjuk, ám előtte érdemes jobbra is pillantani, ahol egy különös, rózsaszínes-fehér kőépítmény bukkan fel. Mintha valami kapu vagy híd lenne a semmi közepén – teljesen értelmetlennek tűnik.

A Wünsch-féle felüljáró

Pedig valaha nagyon is volt értelme. Amikor az 1880-as évek elején végleg eldőlt, hogy a Millenniumi Kiállítást itt rendezik meg, a Városerdőben, azt is elhatározták, hogy mivel tömegeket várnak, kell az infrastruktúra. Nem mindenki jár hintóval, és valahogyan az egyszerű látogatóknak is el kellett jutniuk ide.

Erre találták ki a kisföldalattit, amelyet ma M1-nek, egyes metrónak is hívunk, és amely a Belvárosból, a Gizella térről (ma Vörösmarty tér) szállította az utasokat a kiállításra.

A földalatti egy kéregvasút, vagyis igen közel fekszik a felszínhez. Nem úgy épült, mint a mai metrók, hogy mély alagutakat fúrtak, hanem a már elkészült Sugár utat (Andrássy út) bontották fel, és felülről ástak le, tulajdonképpen egy széles és mély árkot. Így elég vékony lett a födém, illetve az alagutat borító tetőszerkezet, melynek a külső-felső fele maga az út volt, amelyen közlekedtek.

A Deák téri metróállomás régen…

…és most

A Fővárosi Közmunkák Tanácsa – az építkezések szervezője, kivitelezője, gyakorlatilag a millennium lelke, motorja – úgy döntött, hogy a kisföldalatti-megállókhoz fedett lejárók épüljenek. Csoda szép, egyforma, fedett állomások is létesültek, Zsolnay majolikával díszítve. Két kivétel volt csak: a Deák téren egy 100 négyzetméternél is nagyobb, a bécsi Karlsplatzon ma is álló épülethez hasonló, óriási kioszk készült, amelyet sajnálatos módon később lebontottak, mert „túl díszes volt”! (Hasonlítsuk össze a régi és a jelenlegi metróállomást a Deák téren: bárcsak most dönthetnénk el, hogy melyiket bontsuk le, és melyik maradjon!)

A másik kivétel az Opera megálló volt. Már a kiállítás megnyitása előtt híre ment ugyanis a két, egymással szemben elhelyezkedő épületnek: az 1884-re elkészült Ybl-féle Operaháznak és a Lechner–Pártos-féle palotának. (Ez utóbbi eredetileg a MÁV Nyugdíjintézetének épült, majd Drechsler néven sokáig híres kávéházként és étteremként funkcionált, végül ez adott otthont az Állami Balettintézetnek.) Ybl a kedvenc stílusában, az itáliai neoreneszánsz jegyében tervezte meg az Operát; a szemközti palota viszont francia neoreneszánsz. Olyan gyönyörűek voltak, hogy a kiállítás látogatói közül sokan azt gondolták, ez a két ház is a kiállítás része, szabadtéri építészeti különlegességek – úgyhogy itt kezdték el a Millenniumi Kiállítás megtekintését: gyalog vagy földalattival ide jöttek először, körbejárták ezeket a csodapalotákat, majd folytatták az útjukat tovább a Ligetbe. Ez volt tehát az ok, amiért nem épült az Operánál fedett állomás: ugyanis nem akarták eltakarni a két épületet holmi Zsolnay majolikás állomásokkal.

A Városligetben lévő hídféleség, ahonnan indultunk az előbb, az eredeti végállomás közelében állt, és a kivitelezőjéről Wünsch-féle felüljárónak nevezték. A végállomás 1896-ban az Artézi fürdőnél (a mai Széchenyi elődje) volt. Itt, a Ligetben már a föld felett haladt a földalatti vasút. Ezért építettek az Artézi fürdő közelében egy felüljárót a gyalogosoknak.

Most már persze értelmetlennek látszik ez a különleges színű építmény, hiszen amikor továbbvezették a kisföldalatti vonalát a Mexikói útig, levitték a vasutat a föld alá. Valaha viszont nagyon hasznos volt, mert a Ligetben sétálóknak nem kellett akkorát kerülniük a földalatti sínei miatt, csupán átsétáltak a felüljárón. (A hidat Wünsch György vállalkozó építette Brüggerman György tervei alapján.)

Az Artézi fürdő
(Forrás: Fortepan – Adományozó: Budapest Főváros Levéltára – Klösz György képei)

Ennek a kis sétakönyvnek a kereteit meghaladná a millenniumi ünnepségsorozat teljes leírása, ám egy rövid áttekintésre mégis szükség van ahhoz, hogy értelmet nyerjenek a Városliget intézményei.

Valaha, a 19. század harmadik harmadában, az Osztrák–Magyar Monarchia idején úgy döntöttek a jó magyarok, hogy méltóképpen megünneplik a honfoglalás ezeréves évfordulóját: kiállításokkal, építkezésekkel, programsorozatokkal.

Óriási lendülettel építkeztek a fővárosban – az FKT (Fővárosi Közmunkák Tanácsa) értő irányításával és szervezésével. Mintegy huszonöt év alatt, a hetvenes évektől 1896-ig háromezer-ötszáz új építmény készült el az országban! Ezek közül egy volt a Műcsarnok, egy másik a Vígszínház, egy harmadik például a Ferenc József híd (ma Szabadság híd).

Létesült hatszáz elemi iskola vidéken, és nemcsak Budapesten, hanem kilenc másik településen is volt Millenniumi Kiállítás, Ópusztaszertől Dévényig, Brassótól Munkácsig. Elkészült (részben) a Hősök tere, a városligeti kiállítási épületek, az Andrássy út és a Nagykörút az összes házával, a Ferenc József híd, a Nagycsarnok, az Iparművészeti Múzeum, a Millenniumi Földalatti Vasút és szó szerint ezer más dolog!

Vajdahunyad vára

Egyéb helyszínek is szóba jöttek, de végül a Liget lett a nyerő: több mint kétszáz csarnok és pavilon alkotta a kiállítást. És komoly, nagy építményekre tessék ám gondolni! Ilyen például a Történelmi Épületegyüttes, azaz – mai nevén – Vajdahunyad vára.

A Liget a maga vigalmi negyedével, az Állatkerttel, a cirkusszal, a mutatványosokkal, vendéglősökkel jól kiszolgálta a grandiózus kiállítás látogatóit – akik a korabeli sajtó tanúsága szerint mintegy 5,8 millióan jöttek 1896 májusa és októbere között.

Menjünk be mi is, nézzünk szét egy kicsit itt, a parkban, úgy, mintha először látnánk!

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Ubuntu Mono – Ubuntu Font Licence v1.0