Világvége

Tamás Gáspár Miklós
válogatott politikai-filozófiai írásai

III.
A barbárok üzenete
2001–2020
– részlet –

Válogatta és jegyzetekkel ellátta
Sipos Balázs

Kalligram
2024

© Tamás Gáspár Miklós, 2024
ISBN 978 963 468 477 0

Tartalom

Szerkesztői előszó

Tamás Gáspár Miklós a kötetben hivatkozott bibliográfiája

Levél román barátaimnak (Élet és Irodalom, 44. évf. 50. szám, 2000. december 15.)

Válasz helyett Kis Jánosnak (Élet és Irodalom, 45. évf. 5. szám, 2001. február 2.)

Nincs bocsánat (Kritika: Esterházy Péter: Javított kiadás, Élet és irodalom, 46. évf. 21. szám, 2002. május 24.)

Nem lehet? (Élet és Irodalom, 48. évf. 49. szám, 2004. december 3.)

Van-e a népnek jövője? (Mozgó Világ, 31. évf. 4. szám, 2005. április.)

Visszanézve félutamból (Confessio, 2005/5, 2005. május.)

Lassú válasz Kis Jánosnak (Népszabadság, 2005. október 1.)

Az utak elváltak. Még egy válasz Kis Jánosnak (Népszabadság, 2005. november 6.)

Pár szó a szocializmusról. Válasz Hegyi Gyulának (Népszabadság, 2006. január 14.)

Szocializmusról a református ifjúságnak (Egyenlítő, 5. évf. 9. szám, 2007. július 20.)

RAF: Búcsúszimfónia (Utószó: RAF: Búcsúszimfónia, Pozsony: Kalligram, 2009)

Magyarok voltunk (Élet és Irodalom, 53. évf. 31. szám, 2009. július 31.

Nemzetiségi kérdés újra (Élet és Irodalom, 53. évf. 41. szám, 2009. október 9.)

Nemzetiségi kérdés – visszhang (Élet és Irodalom, 53. évf. 42. szám, 2009. október 16.)

Fordulattagadás (Magyar Narancs, 22. évf. 7. szám, 2010. február 18.)

A félreértett Bibó István (HVG.hu, 2011. augusztus 8.).

Hogyan írjunk a Szovjetunióról? (Utószó: Vasile Ernu: Született Szovjetunióban, 2011)

Hogyan legyünk baloldali emberek? (Előszó: Vasile Ernu: Sînt un om de stînga, 2013)

A filozófiáról, a világosságról és a sötétségről (Magyar Narancs, 23. évf. 5. szám, 2011. február 3.)

A fasiszta rájön, hogy zsidó (Élet és irodalom, 56. évf. 48. szám, 2012. november 30.)

Nacionalizmus kontra etnicizmus (Magyar Narancs, 25. évf. 45. szám, 2013. november 7.)

Már megint magyarzsidómagyar (Szombat, 26. évf. 4. szám, 2014. május 8.)

Magyarok és románok (Élet és Irodalom, 58. évf. 51-52. szám, 2014. december 19.)

Internacionálé (Dinamo, 2015. április 30.)

Magyarország, 1956 – a szocialista forradalom (Konferenciaelőadás, Berlin, 2016. május 5–8.)

Mi van Romániával? (Transindex, 2016. május 30.)

Király István titkai (Magyar Narancs, 29. évf. 23. szám, 2017. június 11.)

Az utolsó tengelyhatalom (Magyar Narancs, 29. évf. 25. szám, 2017. június 22.)

Egy régi merénylet (Mérce, 2017. december 18.)

Bibó (1–4.) 1945 és 1956 (Mérce, 2018. január–február)

Május elseje. Töredékek (Mérce, 2018. május 1.)

1968. augusztus 21., Prága (Transindex, 2018. augusztus 22.)

Forradalmi etűdök (Mérce, 2018. október 28.)

Ausztromarxizmus és a „Vörös Bécs” (Mérce, 2018 november 3.)

München, 1918: a német tragédia kezdete (Mérce, 2018. november 17.)

Landwehrkanal. Jegyzetek Rosa Luxemburgról (Mérce, 2019. január 16.)

A tanácsköztársaság évszázada (Mérce, 2019. március 21.).

Kádár János. Komolyan (Mérce, 2019. július 8.)

A mi kipcsák vérünk (Mérce, 2019. október 22.)

A titkosrendőri ihlet (Kritika: Hajdu Szabolcs, Török-Illyés Orsolya: Obiectiva Theodora. Litera, 2020. február 6.)

Miért ne írjunk Trianonról (Élet és Irodalom, 64. évf. 22. szám, 2020. május 29.)

Keveseknek a sokak helyett I–II. (Mérce, 2020. október 3–4.)

Zöld baloldal (a Zöld Baloldal Párt kiáltványa, 2009. március 5.)

Jegyzetek

Névmutató

Szerkesztői előszó

Jelen kötet a harmadik abból a négykötetes válogatásból, amely Tamás Gáspár Miklós 2000–2022 között írt politikai-filozófiai publicisztikáit, túlnyomórészt Magyarország közelmúltjával és jelenével foglalkozó elemzéseit gyűjti egybe. Mint a korábbi kötetek előszavában is jeleztük, e gyűjtemény tervét a szerkesztő vele közösen gondolta el; szándékunk szerint az itteni írások az eredetileg angol nyelvű, marxista tanulmányait közlő 2021-es Antitézis történelemfilozófiai (anti)tételeinek magyar és kelet-európai társadalmi folyamatokon való demonstrációját nyújtják; mintegy az ottani, átfogó állításokat alátámasztó háttértanulmányokként, azokat árnyaló eseti elemzésekként olvashatók. A gyűjtemény összeállítását azonban maga a szerző már nem érhette meg; így a tényleges válogatásért, a sorba rendezésért és a jegyzetanyag összeállításáért minden felelősség e sorok íróját terheli.

A tartalomjegyzékre vetett futó pillantással is rögtön megállapítható, hogy A barbárok üzenete identitáspolitikai problémákból áll össze. Ezek közül is a legfontosabb az, amit régebbi korokban nemzetiségi- és „magyar kérdés”-nek neveztek, de amivel a XXI. században, mint Tamás Gáspár Miklós alighanem cáfolhatatlanul világossá tette, mi már az etnikum (a vérségi, születési összetartozás) mítoszaként szembesülünk. Ez a szükségképp fiktív, ezért folyton propagandisztikus megerősítésre szoruló mítosz, amely a megteremtendő univerzális közösség kárára a hagyományosan adott lokális kötődést, a mind elvontabb uralom helyett a nyers dominanciát, a másságra való nyitottság helyett a sajátságosságok oltalmazását, a vendégbarátság és keveredés helyett az elzárkózást és önvédelmet írja elő, az ethnosz mítosza, amely a szerző elemzéseiben nemcsak a kommunizmus (az egyetemes uralommentesség és nembeli összetartozás) ígéretével áll szemközt, hanem – a magyarországi politikai diskurzusokban szokatlan, de nemzetközi viszonylatban is igen eredeti módon – a konzervatív-liberális eredetű, klasszikus (XIX. századi) nacionalizmust is tagadja: azaz a nemzetállamiság azon biopolitikai projektumát is visszavonja, amely a kelet-európai modernizáció első nagy hullámát képezve megvalósította a térség ipari, infrastrukturális, jogi és kulturális felzárkóztatását a nyugat-európai államokhoz, és kísérletet tett az egyes kisállamok területén élő etnikai és vallási kisebbségek asszimilációjára, a politikai közösség kiterjesztésére, a feudális kiváltságok eltörlésére (legalábbis lazítására), éppenséggel abból kifolyólag, hogy – az etnicizmussal ellentétben – még befogadó volt, és bár elvárta az államalkotó nemzettel való azonosulást, ebben semmilyen populáció előtt sem támasztott elvi akadályt.

A liberális-konzervatív politikai projekt (tehát: a klasszikus nacionalizmus) részletes rekonstrukcióját a szerző a kétkötetes Törzsi fogalmakban (1999) összegyűjtött, még az 1980-as, 90-es években született írásaiban végezte el, és ugyanezekben mérlegelte először a kelet-európai rendszerváltások utáni feltámasztásának esélyeit is. A mérleg már akkor igen pesszimista volt. Ugyanis a posztfasizmus fenyegetése – noha tényleges beköszöntét tételesen csak a 2000-ben hasonló címmel közölt esszé jelenti be (olvasható a Világvége-sorozat első kötetében) – már a Törzsi fogalmak írásaiban felködlik; ám akkor még (marxista fogalmi készlet híján) tekintet nélkül a globális termelésben végbement átrendeződésekre, illetve (időbeli távolság híján) a kelet-európai térségnek a rendszerváltások utáni feldarabolódására, az itteni „kisállamoknak”, valamint a területükön élő kisebbségeknek az érvényesülésért és az elismerésért, az anyagi és szimbolikus tőkéért folytatott újszerű, gyakran hisztérikus versengéseire, amelyek a posztfasizmust egyformán szítják (ezekről szintén lásd a Világvége I–II.-t); így aztán arra a kérdésre, hogy miért szűkült a XX. század végére a nacionalizmus jelentése színtisztán a vérségi, nyelvi, területi, kulturális-rituális összetartozásra, az ottani elemzések csak kezdetleges válaszokat adtak. Az itt olvasható írások, eminensen a kettős állampolgárságról kiírt népszavazás történelmi-kulturális hátterét bemutató, magisztrális és megrázóan vallomásos „Nem lehet?” (2004), illetve általában a Romániával foglalkozó publicisztikák, továbbá a „zsidókérdés”, a zsidó név tragikomikus újbóli előbukkanásait értékelő szövegek, például „A fasiszta rájön, hogy zsidó” (2012), vagy akár a Fidesz–KDNP identitáspolitikáját ellenállhatatlan szellemességgel dekonstruáló „A mi kipcsák vérünk” (2019), valamint egy feledhetetlen kései publicisztikája, a sírnivalóan keserű „Miért ne írjunk Trianonról” (2020), mind olvashatók a Törzsi fogalmak egyenes továbbgondolásaként – immár a posztfasizmus értelmezési keretében.

Adta volna magát, hogy ezeket a szövegeket tematikus csoportokba rendezzük, vagyis elkülönítsük a magyarországi többséggel és kisebbségekkel, a határon túli magyarsággal, a vallási közösségekkel, illetve a szocializmussal foglalkozó szövegeket, végül azonban az egyszerű kronológia mellett döntöttünk, mégpedig azért, hogy az önkényes csoportosítással előállított, időtlenített, enciklopédikus gyűjteményezés helyett az olvasó a gondolkodás eleven mozgását olvashassa a szövegeken keresztül: azt, ahogyan Tamás Gáspár Miklós a mindenkori aktualitásokra éppen reagált, akár úgy, hogy korábbi mondatait más elrendezésben elismételte, akár úgy, hogy gyökeresen átalakította; de mindig jelen idejűen problematizálva azt, ami éppen történőben volt.

A barbárok üzenete végső konklúzióját olyan, elsőre talán meghökkentő formulák szűrik le, mint a „posztmagyarság”, a „magyarok voltunk”, illetve a gyökértelenségnek, egy sajátosan értett idegenségnek vagy akár (a „bennszülöttek” felől nézve) „barbárságnak” mint a mítosztalanságnak és a nemzetutániságnak a kívánalma. Ezek így, természetesen, egytől egyig a „nemzetvesztés” alakzatai, ennyiben pedig nem egészen idegenek két sűrűn, noha rendre bírálóan (de mégis…) megidézett szerző, Szekfű Gyula és Németh László egykori diagnózisainak szókészletétől. Tamás Gáspár Miklós azonban tőlük radikálisan eltérően értékelt történelmi tapasztalatot nyomatékosít velük, és egy ehhez illő, igen rugalmas, mégsem cseppfolyós ellenállói identitás körülírására törekszik. A mítosztalan, nemzetutáni barbár (itt, ezeken az oldalakon) az, aki szembeszegül a posztfasiszta fegyverkészlettel óvott tőkés uralom civilizációjával; ő az utazó, a hontalan, a régimódi, a haszontalan, semmirekellő, nonkonform; benne őrződik a tagadás, az antitézis szelleme. Mégsincs ellátva okvetlenül pozitív (valóban romantikus) értékhangsúllyal, vagyis nem egészen olyan, mint a Deleuze–Guattari-féle nomád; hiszen minden barbárság alapjellemzője, a hagyomány-, kultúra- és archívumellenesség és a militáns fellépés túlságosan hajlamossá teszi arra a – nem ritkán paranoid – agresszióra, amit az itt olvasható szövegek mindenképpen el kívánnak hárítani a követésre vagy azonosulásra felkínált lázadó kortárs ideáljától. Ennélfogva ezeknek az írásoknak talán abban határozható meg a legfőbb tétje, hogy képesek-e olyan etikával mintegy újrakódolni a „barbár”, a „kívülálló” vagy a „forradalmár” (kétségkívül elkoptatott) alakját, amely megóvja mind a romantikus antikapitalizmusba zuhanástól, mind pedig az önpusztító üzemmódtól (erre elrettentő példa a szélsőbaloldali terrorizmus is, amelynek a RAF-ról szóló írás állít ambivalens emléket), sőt, arra is felhatalmazza, hogy abból a szokásokból, szövegekből, műalkotásokból, mindenféle hagyományokból összeálló (nemzeti vagy vallási) eszmekészletből, amit tagad, megőrizze, magával vigye azokat a maradványokat, amelyeket érdemes; vagyis abban áll ez a tét, hogy elgondolható-e – túl a munkásmozgalom eltérítésén, az államkapitalista rendszerek kiépülésén és összeomlásán – egyfajta jótékony, felvilágosult barbarizmus, amely idegenszerű ugyan, mégis civilizáltabb a civilizációnknál, ahol Rosa Luxemburg (ezeken az oldalakon is többször elismételt) híres jóslata, a „szocializmus vagy barbárság” terminusai – miután keleten a létezett szocializmusok, nyugaton a szociáldemokráciák végrehajtották ugyan civilizációs tettüket, de az életvilágunkból nemhogy nem száműzték sem a faj mítoszát, sem pedig a bérmunka (a kizsákmányolás) faktumát, hanem újszerű, civilizációellenes ötvözetüket készítették elő – újrarendeződnek és átértelmeződnek, hogy ennek az újszerű ötvözetnek, a posztfasiszta (etnicista) kapitalizmusnak, korunk elsődleges biopolitikai találmányának életképes, mégis erőszakmentes alternatíváját nyújtsák – legalábbis az életvezetés, a gondolkodás, az önidentifikáció szintjén, mindannyiunknak, akik a szabadba vágyunk, friss levegőre.

Ezt az ideált és a hozzá tartozó eszmerendszert körvonalazzák a kötet másik vonulatát alkotó, a korszerű szocializmus mibenlétéről szóló írások. Közülük is négyet szeretnénk kiemelni, mindenekelőtt a „Szocializmusról a református ifjúságnak” című előadást (2007), amelyben a szerző platóni értelemben vehető, filozófiai didaktikussággal fogalmazza meg a kommunizmus politikai ideáját; aztán a Kis Jánossal folytatott vitát (2005), ahol az utak elválásának bejelentése nem (Lukács Györgyöt idéző) kulturális közhely, nem is magánügy, hanem a magyar közelmúlt talán legfontosabb politikai és filozófiai barátságának tragikus (a közösség egészét érintő) megszakítása; továbbá a Zöld Baloldali Párt kiáltványát (2009), ezt az 1910-es, 20-as évek baloldali programjainak retorikáját idéző, de a 2000-es évek végének krízisére reagáló manifesztumot, amely azonban jóval több, mint stílusgyakorlat (bár az is): fokozottan drámai helyzetelemzés, illetve a hozzá méltóan radikális (a mából nézve egyébként elég józan…) politikai javaslatok kollekciója; végül pedig a XX. század a szerző számára legfontosabb európai forradalmi eseményeit Bécstől Berlinig, Budapesttől Prágáig áttekintő cikksorozatot, illetve a szocialista hagyomány néhány – nem kimondottan példaképszerű, de megkerülhetetlen – alakjának itt megrajzolt szellemi-lelki portréját Friedrich Adlertől az ausztromarxista szociológusokon át Király Istvánig (és mögötte Althusserig), a RAF militáns mozgalmáraiig és bizony, Kádár Jánosig; az, aki melléjük veszi a nagyszabású Bibó István-tanulmányt, úgy hisszük, ezeknek az arcképeknek egyes fragmentumaiból Tamás Gáspár Miklós – számtalan – arcának egy-egy változatát is össze tudja, ha akarja, rakni.

A szövegeket a szerkesztő gondozta, jelöléseiket egységesítette, mindig igyekezve tiszteletben tartani (szükség esetén – az írások egykori szerkesztőit felülbírálva – helyreállítani) Tamás Gáspár Miklós idiomatikus nyelv- és szóhasználatát. A szerkesztői lábjegyzetek egyfelől a hiányzó hivatkozásokat adják meg (vagy frissítik a szerző hivatkozásait, ha az éppen idézett kötet azóta megjelent újabb kiadásban); másfelől a politikai, gazdasági, történeti stb. háttérfolyamatokat mutatják be, azokon a helyeken, ahol a kontextus a mából olvashatatlannak tűnt, a szokásosnál részletesebben. A szerkesztő célja az volt, hogy azok is a lehető legmélyebben érthessék a szövegeket anélkül, hogy ehhez bármifajta külső forrást igénybe kellene venniük, akik az itt megszólaltatott évtizedet nem őrzik emlékezetükben, ennélfogva viszonylag ismeretlenek előttük a felvonultatott személyek, a vitatott álláspontok, az elemzett vagy utalásszerűen felvillantott események. Ezeket az újonnan beszúrt szerkesztői lábjegyzeteket minden esetben {…} jelöli; beszélő alanyuk ugyanaz, mint aki e sorokat szignózza.

Sipos Balázs

Budapest, 2024. március 30.

Tamás Gáspár Miklós a kötetben hivatkozott bibliográfiája

Másvilág. Budapest: Új Mandátum Könyvkiadó, 1994.

Törzsi fogalmak I–II. Budapest: Atlantisz, 1999.

Antitézis. Válogatott tanulmányok 2001–2020. Budapest: Kalligram, 2021.

A túlsó pólus. Budapest: Kijárat Kiadó, 2023.

Világvége I. A korszellem dúdol. Budapest: Kalligram, 2023.

Világvége II. Csonkamagyar patológiák. Budapest: Kalligram, 2023.

Világvége IV. Budapest: Kalligram, előkészületben.

Levél román barátaimnak

(2000. december 15.)

A romániai választók mintegy harmada szavazott Corneliu Vadim Tudorra és kvázifasiszta pártjára a kelet-európai demokratikus jogállam tizedik esztendejében.‍¹ Vadim Tudor pártja a viszonylag jómódú erdélyi és bánsági körzetekben aratta a legnagyobb sikert, törzsszavazói fiatal diplomások és egyetemisták, tehát – szemben a várakozásokkal – nem elsősorban a munkanélküliek, az éhezők, a tönkrement iparvidékek kárvallottjai.

Ez csak azoknak okozhatott meglepetést, akik – történeti tudatlanságból kifolyólag – azt gondolják, hogy a polgárság, a középosztály automatikusan, szükségképpen a szabadelvűség letéteményese. Pedig tudjuk, hogy a fasizmus eredeti, „totalitárius” formája és mai „poszttotalitárius” változatai egyaránt a polgárságból indulnak ki.‍² Seymour Martin Lipset már régen megfigyelte – erre a megfigyelésre támaszkodtam én is –, hogy a fasizmus „a közép szélsősége” (extremism of the centre), amely a tőkés konszernek és a jóléti/szociális állam (big business & big government) ellensége, akárcsak a liberalizmus, amelynek az 1920-as években átvette a helyét.

Magyarországon is látható, hogy a magyar liberális párt és a fasisztoid szélsőjobboldal szavazótáborának társadalmi összetétele hasonló: diplomások, értelmiségiek, közép- és kispolgárok, „kisegzisztenciák”. A „jobb” egyetemeken és az internetes chat roomokban főleg liberálisok és neonácik vitatkoznak egymással. Az idősebb értelmiségi nemzedék még mindig csodálkozik rajta, hogy a tőzsdealkuszok („brókerek”) és a business school-hallgatók körében olyan sok az antiszemita, fajgyűlölő, xenofób, szabadságellenes figura: nyelveket tudó, sokat utazó, szabados életvitelű, „posztmodern” fazonok, akik örömmel fogyasztják azt a vad és anarchikus mai kultúrát, amelyet egyébként betiltanának, ha igazán értenék.

Az 1989 utáni kelet-európai „új demokráciák” hivatalos doktrínája szerint a „szélsőségek” hívei a rendszerváltás, a demokratikus fordulat „vesztesei”. Ez nem volt találó föltevés. A szegények – valódi szocialista mozgalmak híján – nem nagyon politizálnak; szavazni is igen kevesen szavaznak közülük. Akárcsak az 1920-as–30-as években, a kétes jövőjétől rettegő középosztály azért (is) csatlakozik a szélsőjobboldalhoz, hogy ez így maradjon; a másik ok persze a külföldi tőke és az „idegennek” tekintett honi etnikai kisebbségek konkurenciája: ezt, főleg az utóbbit szeretné a szélsőjobboldal korlátozni, garantálni a „nemzeti burzsoáziának” és a hivatalnoki középosztálynak a kiemelkedő teljesítmények és jelentős kockázat nélküli jó megélhetést.

Ugyanakkor a szélsőjobboldal áttörését – ami Romániában már megtörtént, de Magyarországon is várható – a félelem is motiválja. A félelem attól a csakugyan ijesztő rendetlenségtől, nyomortól, anarchiától, civilizációs összeomlástól, amely – akár a weimari korszakban – a demokratikus fordulatot kísérte (más kérdés, hogy a lenini-sztálini gyökerű civilizáció megérdemelte, hogy elpusztuljon). Nem véletlen, hogy a rendszerváltás főszereplői többnyire népszerűtlenek.

Románia azonban külön és különös eset. És ennek az esetnek a különösségeiről kell végre őszintén beszélnem román barátaimmal.

Ez a beszéd helyenként óhatatlanul szemrehányásnak fog tetszeni. De amint látni fogják, a szemrehányások nemcsak a független, demokratikus román értelmiséget érintik, hanem a külföldet, azaz bennünket, így magamat is. Bár erdélyi vagyok, azért külföldi is vagyok, és ma már jóval kevesebbet tudok Romániáról, mint kellene – esetleges aránytévesztéseimért előre is elnézést kérek.

1. Az a benyomásom, hogy a Ceauşescu-rendszer Romániában domináns elemzése téves. A Ceauşescu-korszakot a „totalitárius” szovjet kommunizmus puszta aleseteként szokás leírni, amiben érzésem szerint túl nagy szerepet játszik a hagyományos – és Ceauşescu által eredményesen kihasznált – román oroszellenesség, oroszgyűlölet. Különben is groteszk „szovjet” rendszerként leírni azt az államot, amely 1965-től 1989-ig jóval függetlenebb volt a Szovjetuniótól, mint Ausztria, Finnország, Jugoszlávia. A román nacionálbolsevizmus hazai termék, és legalább annyira fasiszta (ha nem inkább), mint „kommunista”. Ceauşescu számára a fő ellenség a Komintern kísértete volt, amely Romániát „többnemzetiségű” országnak tekintette, önrendelkezést követelt a magyaroknak, a trianoni szerződést pedig „imperialista rablóbékének” nevezte. Ceauşescu sikerrel akadályozta meg a KGST egységes belső tervpiaccá alakítását, 1968-ban de facto kilépett a Varsói Szerződésből és félig-meddig nyílt szövetséget kötött a Nyugattal, ill. Kínával. Románia Ceauşescu idején közelebb állt a NATO-hoz, mint ma (és nem Románia hibájából).

2. Nem szabad elfelejteni, hogy az 1970-es évek elejétől a Ceauşescu-féle Románia voltaképpen betiltotta a marxizmust. Amikor Ceauşescu nyíltan szembefordult a Szovjetunióval, a vehemens nacionalizmus jegyében szövetséget kötött a jobboldali értelmiséggel. Mint tudják, a román emigráció számára kiadott hivatalos lapot a fasiszta Nichifor Crainic szerkesztette,‍³ Ceauşescu legfőbb nyugati ügynöke pedig a vasgárdista Iosif Constantin Drăgan‍⁴ volt. Akkoriban a Nicolae Breban szerkesztette România literară számított Európa legszínvonalasabb jobboldali folyóiratának, és ezt Adrian Păunescu (aki ma az Iliescu-féle PDSR szenátora és tévésztár),‍⁵ no meg Eugen Barbu és Corneliu Vadim Tudor lapjai a legdurvább kommunáci, antiszemita és hisztérikusan magyargyűlölő nyelvre fordították le. Azt se feledjék, kedves barátaim, hogy ekkoriban a Ceauşescu-rezsim jelképe nem a vörös csillag volt, nem a sarló és kalapács, hanem Brâncuşi Végtelen oszlopa, amelynek motívumait ad nauseam reprodukálták mindenfelé. A rezsim hivatalos ideológiája nem a marxizmus-leninizmus, hanem a dákoromán kontinuitáselmélet és a „román protokronizmus” volt (amely szerint a románok mindent előbb találtak ki és födöztek föl, mint mások). Marin Preda, régi kommunista, rehabilitálta Antonescu marsallt;‍⁶ a hivatalos történetfilozófia szerint a sztálinizmusért elsősorban a kolozsvári Babeş–Bolyai Tudományegyetem volt a hibás.

3. A Ceauşescu-rezsim szelektíven kooptálta a két világháború közötti hipernacionalista-etnicista „metafizikát” (elsősorban Rădulescu-Motru, Blaga és Noica műveit): ezt az akkori fiatal értelmiség fölszabadulásként élte meg, és nem vette észre vagy nem akarta észrevenni a manipulációt. A fiatal értelmiség a háború előtti szélsőjobboldal szellemi vezéreihöz zarándokolt, az ő lábuknál ült; Constantin Noica volt a legfőbb guru, meg Stăniloae atya‍⁷ (őt én is ismertem a hatvanas évek kultikus figurája, George Bălan zenekritikus révén). A fiatal értelmiség „lázadása” tökéletesen egybevágott a Ceauşescu-féle kultúr[a]politika szándékaival; a velem egyidős román írók és filozófusok hősei között egy sem akadt, aki ne lett volna vasgárdista. A pesti ellenzéki „újbaloldal” a hetvenes évek Romániájában elképzelhetetlen lett volna. Emlékszem, mennyire gyűlölték a párizsi ’68-at bukaresti évfolyamtársaim, miközben az erdélyi magyar értelmiségiek Kolozsvárt a Csehszlovákiát megszálló brezsnyevi és kádári erőknek szurkoltak, mert Trianon revízióját remélték tőlük. Én a párizsi májussal és a prágai tavasszal egyformán rokonszenveztem; kissé magányos voltam Önök között, kedves barátaim – de a leginkább attól fordult föl a gyomrom, ahogy Ceauşescu fasisztoid sajtója Dubček védelmére kelt… Az ember semmiben sem óhajtott egyetérteni Ceauşescuval. Gyűlöletesnek tűnt, hogy bárkivel szemben igaza lehet.

4. A romániai forradalom értelmisége mind a mai napig a szellemi Vasgárda exegézisével van elfoglalva. Senki nem tagadja, hogy Nae Ionescu, Mircea Eliade, Emil M. Cioran, Constantin Noica jelentős szerzők‍⁸ – én is élvezem Carl Schmitt és Céline leggyalázatosabb esszéit is, nem vagyok intellektuálisan prűd; de azért nem kétséges, hogy a szabadelvű-alkotmányos demokrácia ellenségei, a szabadság, egyenlőség és testvériség ellenségei. Egyszer megkérdeztem Frankfurtban Gabriel Liiceanu úrtól, aki talán a legbefolyásosabb román elméletíró manapság,‍⁹ hogyan óhajtja Heideggerre, Noicára, Cioranra alapozni a román liberális demokráciát. Mondott valami szellemeset, de a kérdésemre nem válaszolt. – Hogyan óhajtják önök, drága barátaim, bírálni Vadim Tudort azért, mert fasiszta, ha az Önök bírálatlan és bírálhatatlan szellemi forrásai ugyanazok, mint az övéi? Hogyan barátkozzam erdélyi magyar létemre Lucian Blaga kultúr[a]morfológiájának tisztelőivel, amikor világos, hogy Trilógiája‍¹⁰ egyetlen célja bebizonyítani, hogy a magyarok idegenek a lényegtől, bármi legyen is az? Önök azt mondják, Vadim Tudor, „acest animal”, „közönséges”. Miért, a nívós, kifinomult, elegáns fasizmus talán jobb? Egyébként a Vasgárda magas szellemi színvonala a magyarországi nyilasoknak is imponál – lapjukban‍¹¹ Szálasi fölé helyezik Codreanut‍¹² és Horia Simát‍¹³; a rasszista internacionálé jobban működik, mint a liberális vagy a szocialista. Nem, Vadim és Păunescu nem azért visszataszító, mert közönséges. A gondolatuk (a szolgaság és a gyűlölet dicsőítése) undorító, nem a modoruk. Az Atac la persoană c. román Stürmertől‍¹⁴ minden jobb ember undorodik – de hogyan fogadta a román irodalomkritika Mihai Sebastian (ó igen, Iosif Schechter) posztumusz Naplóját?‍¹⁵ Hogy jön hozzá a büdös zsidaja, hogy ne tessék neki, hogy el akarják pusztítani? Micsoda modortalanság. Amikor a Sfera politicii lap közölte a kritikai visszhang antológiáját‍¹⁶ (történetesen éppen Washingtonban olvastam), valósággal rosszul lettem: no nem, Románia – csak ezt ne. A fiktív bűntelenség önteltsége: ezt nem lehet kibírni.‍¹⁷

5. Semmi kétség, hogy Vadim politikája éppúgy Cioran, Eliade, Noica háború előtti és alatti publicisztikájában gyökerezik, ahogy Vadim esküdt ellenségeinek filozófiája Cioran, Eliade, Noica esszéiben. Hol találhat az ellenállás szellemi forrásokra? Adrian Marino (ahogy Magyarországon egykor én is)‍¹⁸ 1848-hoz nyúl vissza.‍¹⁹ Biztosíthatom: semmi esély. A kelet-európai népek történetéből annyira hiányzik a folytonosság, hogy gyakorlatilag csak a közvetlen előzmények érnek valamit. Előzmények híján pedig csak a Nyugat mítosza marad: ha nem „korábban”, hát „másutt”.‍²⁰ Pedig Romániának óriási lehetősége lett volna megteremteni saját demokratikus mítoszát: maga az 1989. decemberi forradalom. Épp evvel kapcsolatban került sor a nonkonformista román értelmiség legfantasztikusabb, valóban világtörténelmi teljesítményére: mivel Önöknek, kedves barátaim, nem tetszettek a forradalom (csakugyan visszás) politikai folyományai, elhitették az egész világgal, hogy a forradalom meg se történt, szemfényvesztés volt, káprázat, csalás, bűvészmutatvány, délibáb – sikerült a negatív mitologizálás költői trükkjével eltüntetni a román nép legnagyobb históriai tettét, csak azért, mert – mint minden forradalomban – sok volt a hencegés, a túlzás, a hazugság, a káosz. 1789 Párizsában sem volt kevesebb: alig találtak foglyokat a Bastille-ban, a francia nép történeti-politikai ösztöne mégsem hagyja, hogy elsinkófálják quatorze juillet-t; mi magyarok se tudjuk máig, ki lőtt 1956 októberében a Kossuth téren; de próbálná bárki kétségbe vonni, hogy forradalmunk csakugyan megtörtént! A román demokratikus mítosz visszavonása előrevetítette a román demokratikus valóság visszavonását. Román forradalmárok jelentek meg a televíziókban szerte a világon, és letagadták saját hőstetteiket. Páratlan és hallatlan – de ilyen erős volt (és maradt) az ellenforradalmi konszenzus. Annyira viszolyogtak a forradalmárok saját forradalmuktól és népük szabadságától, hogy még a nemzeti gőgről is hajlandók voltak – ez egyszer – lemondani. A román önmegtagadás (auto-négationnisme) iskolát teremtett: ma olvastam, mit ír az egyik legokosabb magyar író „a rendszerváltásnak nevezett hacacáré”-ról.‍²¹ Persze ő is demokrata. A kommunisták bezzeg tudták, hogy valami történt – ezért akarták kézbe venni az irányítást. Kézbe is vették itt-ott: régi rendszerük mégsem maradt meg, ők voltak kénytelenek megváltozni.

6. Mit fognak mondani, barátaim, Vadim Tudornak, ha egyszer az elmúlt tíz évben meg se mukkantak az Antonescu-szobrok fölavatásakor, az Antonescu utcák átkeresztelésekor, a magyar, a zsidó, a fanarióta görög múlt eltüntetésekor? Önök valahogy helyesebben tisztelik Antonescu marsallt, mint Vadim? A korábbi kormánytöbbség is főleg Vadim múltját kifogásolta, és nem gondolta át, vajon miért népszerű a szélsőjobboldal (és részben a PDSR) uszítása a demokratikus értelmiséggel szemben. Támogatta valaha a román demokrácia tábora a dolgozók bármely csoportjának bérkövetelését? Mutatott-e valaha szolidaritást a sztrájkolókkal? Voltak-e érvei az IMF és a Világbank sokaktól abszurdnak tartott politikáját – ez vitte csődbe Oroszországot – illető bírálatokkal szemben? Javasolt-e valaha is mást, mint külsődleges alkalmazkodást és idomulást a Nyugathoz – miközben annak uralkodó (liberális, jogállami) politikai filozófiáját illetően többnyire osztotta a szélsőjobboldal antimodernista előítéleteit? És volt-e válasza a Nyugat ostobaságaira? Nem félnek attól, kedves barátaim, hogy fölrémlik Titu Maiorescu lidérce, a „formele fără fond” („alap nélküli formák”), a gyökértelen és sebezhető modernség fenyegetése, amelynek cirádás gipszhomlokzata mögött a paraszti-pásztori anarchia sötét üressége tátong?‍²² Aiurea!‍²³

7. De Önöknek sajnos a Nyugattal sem volt szerencséjük. A Nyugat „orientalizmusa” (Edward W. Said klasszikus terminusát úgy használom, ahogyan Maria Todorova a Balkánra alkalmazta‍²⁴), amelynek legborzasztóbb rendszerezője és racionalizálója „a civilizációk összecsapásáról” hadováló Samuel Huntington, a divatos szub-Spengler, éppen Önöket jelölte ki arra, hogy a szovjet kommunista kísérlet bukása után betöltsék a posztindusztriális, posztideológiai, posztmodern cyber-Nyugat premodern kontrasztjának „negatív” szerepét.‍²⁵ Az iszlám démonizálása szemlátomást nem vált be, és geopolitikailag sem kielégítő. Az új ellenség az ortodoxia, amellyel szemben a Nyugat Afganisztánban, Csecsenföldön, az Észak-Kaukázusban, Cipruson, Boszniában és Koszovóban az iszlámot, másutt meg a katolikus nemzeteket támogatja. A görögkeleti integrista paranoiának van némi alapja. S ehhöz még hozzájön a kelet-közép-európai, közelebbről magyar parvenüség, ripőkség és tudatlanság, amely a „Bizánc” és a „Balkán” szavakat trágár szitokként használja. A magyarok, a csehek, a szlovénok megvetik a Balkánt, csak mert kevéskével több pénz van a zsebükben. Ettől én undorodom. A magyar publicisztika számára „Bizánc” a cezaropapista, császárkultuszos, szolgai, maradi, alázatos és ostoba magatartás szinonimája, mintha a görögkeleti népek nem vívtak volna több forradalmat a XX. században, mint bárki más (a jugoszláviai és görögországi partizánháborúhoz, illetve a romániai forradalomhoz semmi nem mérhető Kelet-Közép-Európában, ami a hősiességet, vitézséget illeti); arról nem is szólva, hogy a Balkánon, ahol nem volt örökletes nemesség, és – délen – megmaradt a paraszti kisbirtok és a faluközösség (zadruga), a hierarchia és az engedelmesség szelleme jóval gyöngébb, mint a k. u. k. (cs. és kir.) országokban. Tudom, hogy a plebejus betyár- és hajdúszellem nem a modern demokrácia szelleme, de a behódolás hazug „bizánci” legendájához sincsen semmi köze. Ezt a szellemet az ortodoxia ellenségei zavarosnak, kaotikusnak látják és láttatják, pedig benne rejlik az emancipatorikus lázadás lehetősége is. Akár az 1907-i romániai parasztfölkelésből, lehet belőle demokratikus forradalom és lehet belőle pogrom is. Ez attól a világnézettől függ, amellyel Önök, drága barátaim, át fogják lelkesíteni.

8. Miért nincs baloldal Romániában? Miért nincs jobboldal Szerbiában? Miért volt erős az anarchizmus Bulgáriában, Macedóniában – és Katalóniában?

9. Katasztrofálisnak tartom, hogy mind a román értelmiség, mind az erdélyi magyarság összekeveri a demokratikus nemzetállamot a diszkriminatív etnikai állammal. A gallo-amerikai nemzetállami eszmény a patrióta honpolgárságot éppúgy az etnikai meghatározottságoktól független, „semleges állam” szemszögéből definiálja, mint ahogy a felekezeteket is a szekuláris, világi, „laikus állam” felől ítéli meg. Ellenezheti valaki a jakobinus nemzetállamot: de ha összekeveri a fasiszta, posztfasiszta, reformfasiszta,‍²⁶ diszkriminatív etnikai állammal (à la Csurka, Vadim, Šešelj, Sládek, Slota),‍²⁷ amelyben a „Leitkultur”-nak (©CDU/CSU) intézményes előjogai vannak – akkor tévesen jelöli ki ellenfelét. A Kolozsvárt és Pesten népszerű „erdélyi regionalizmus” gondolata – amelyet Vadim Tudor erdélyi sikere egyszer s mindenkorra levett a napirendről –, azaz Umberto Bossi és a Lega Nord Padánia-ötletének adaptációja egyszerűen arra támaszkodott, hogy Predeál városától keletre több a márka és a dollár. A határrevízió, az irredenta fölösleges, ennek a posztmodern/neoliberális új változata az egyetlen millenniumi realitásra támaszkodik: a zsozsóra.

10. A román nemzeti önkritika – amelynek szép, hazafias példáit láthatjuk Sorin Antohi, Horia R. Patapievici, Lucian Boia és mások munkáiban‍²⁸ – nagyszerű és bátor dolog, de (mint minden hiperkritika) politikai terv nélkül való. Az önkritika karneváli, plebejus formája el is tud zülleni: az 1989. decemberi forradalmár, Mircea Dinescu nagyszerű szatirikus lapja, az Academia Caţavencu, amely valaha jobb volt, mint a párizsi Charlie Hebdo, ma már nacionalista bulvármagazin, keserűségében azt is sárba rántja, amit szeret. Az Önök egész bátor munkáját elrontja a végzetes hazugság: azt hiszik, antikommunizmusnak kell álcázniuk az antifasizmust. A Ceauşescu-rendszer lényege, a misztagóg-misztikus, paramilitáris mozgósítás az akkoriban már szellemileg és lelkileg, gazdaságilag és hatalmilag is kimerült szovjet „kommunizmus” fasiszta kiútját jelentette (és emlékezzünk a „kommunista” Pol Pot beszédeire a „khmer faj” fölsőbbrendűségéről, és arra is, hogyan irtotta ki a kambodzsai vietnami és kínai etnikai kisebbséget): ennek a mozgósításnak a túlélését nem lehet a szélsőjobboldali „nemzetmetafizika” tartalmatlan kultuszával megakadályozni, még ha szépek is a szövegek. A nemrég elhunyt kitűnő magyar történész, politikus és publicista, Szabó Miklós mondta: „kutyát, macskát tartunk a lakásban; tehenet, antiszemitát nem tartunk a lakásban”. Egyszerű, ugye? Ilyenek a jó illemszabályok.‍²⁹

Függelék
Zöld baloldal
– kiáltvány –

(2009. március 5.)‍¹

1. Elérkezett az idő, hogy azok, akik a tőkés rendszer összes változatainak kimerülését észrevették, azok, akik a tűrhetetlen állapotokat nem a leggyöngébbek és legszegényebbek kiéheztetésével vagy agyonverésével óhajtják megváltoztatni, azok, akik nem érik be a reménytelenséggel, előlépjenek és jelt adjanak. Elérkezett az idő, hogy a senki ember fiát és lányát ki nem záró, ki nem rekesztő, meg nem alázó testvéri közösség hívei fölhagyjanak a puszta hüledezéssel és fölháborodással, s belebocsátkozzanak a politikai küzdelembe – akármennyire eszköztelenek, elszigeteltek és gyarlók is máskülönben.

2. Elérkezett az idő, hogy kimondjuk: nem az egyetemes testvériség gondolata utópia, hanem a kapitalizmust támogató világnézetek utópikusak. Utópiának szokták nevezni azokat a gondolatokat, amelyek a hétköznapi tapasztalattól elszakadva, többnyire elvont morális célzattal vesznek tervbe ezt vagy azt. A polgári pártok, a hivatalos társadalomtudományok és a népszerű médiák a kapitalizmust a jólét, a szabadság, a rugalmasság, az egyéni autonómia, a fejlődés stb. zálogaként kezelik, mintha nem volna nyilvánvaló, hogy a kapitalizmus által fölszabadított gazdasági, tudományos, technikai és kulturális energiák rég önmaguk és hordozóik ellen fordultak, a tőkés modernség virágkora egybeesett a gyarmati genocídiumokkal, a haláltáborokkal, a világháborúkkal, a példátlan méretű kegyetlenséggel és elbutulással; ma is egymilliárd ember éhezik, s veszélybe került a legtöbb fajnak, köztük az emberiségnek, s magának a bolygónak a puszta túlélése. A polgári demokrácia szánalmas maradványait Európa-szerte pusztulással fenyegeti a kiújult, korszerűsített fasizmus. Ezt nevezik szabad világnak: szemben a napnál világosabb tapasztalati tényekkel.

3. Utópia a kapitalizmus abban a tekintetben is, hogy hitvallói – szintén ellenkezve az evidens tapasztalattal és a józan ésszel – úgy tüntetik föl, mintha rendje megfelelne az emberi természetnek, ezért aztán örökkévaló lenne, mintha korábban nem léteztek volna másféle társadalmak, s mintha a kapitalizmus egyedül kivétel volna a történelmi változás főszabálya alól. A kapitalizmus keletkezett, és el is fog múlni. Nem mindegy azonban, miként. Szétporladhat úgy, mint a néhai Római Birodalom, amelynek bukása után évszázadokig nem tudtunk építeni rendes hidakat, utakat, vízvezetékeket, mert elillant a tudás, amelyet csak további évszázadok szívós munkájával sikerült rekonstruálni. Évszázadokig írástudatlan, mosdatlan, babonás fejedelmek uralkodtak fölöttünk; Róma és Athén helyén kis falvak állottak. A lakosság fele – ha a betolakodókat nem számítjuk – éhen halt. A gazdasági válság okozta egyetemes káosz, az üvegházhatás, a fosszilis energiahordozók, az uránérctartalékok kimerülése, a vízhiány, az El Niño-hatás miatt csökkenő élelmiszerhozamok, a népességrobbanás, a terjedő nukleáris fegyverkezés hasonló jövőt jósol a világnak (benne földrészünknek), s a veszedelmen élősködő, vicsorgó bestiák már el is kezdték a gyöngék (a migránsok és az etnikai-felekezeti kisebbségek) elleni hajtóvadászatot minden kontinensen. Arasznyi a távolságunk a teljes barbárságtól.

4. De a kapitalizmus nemcsak kihatásai, hanem saját „lényege” tekintetében is utópia. Ezt a „lényeget” a kapitalizmus hívei és polgári bírálói (és ennél a polgári bírálatnál horgonyzott le a legtöbb hagyományos szocialista és kommunista is) a piaci versenyben vélték megtalálni. Utópia ez először is abban az értelemben, ahogyan a nagy magyar tudós, Polányi Károly leírta klasszikus művében: a szabadpiac soha nem jellemezte a kapitalizmus által dominált világrendet; a legnagyobb modern gazdasági virágkorokban a gazdasági tranzakciók zöme nem piaci jellegű volt. A kapitalizmus virtuális örökkévalóságát avval is alá akarják támasztani, hogy föltételezik, a minden társadalomban meglévő csere-elv mindig és mindenütt az „olcsón vásárolni, drágán eladni” elve volt; Marcel Mauss és Paul Veyne kutatásai azonban kimutatták, hogy történetileg ez a cserének pusztán származtatott, évezredekig jelentéktelen altípusa – és ma se kizárólagos.‍² Karl Marx műveiből pedig azt tanulhattuk meg, hogy a profitszerzésre irányuló árucsere középponti eleme ugyan a modern kapitalizmusnak, ám nem ok, hanem következmény, illetve kontextus: az teszi lehetővé, hogy a termelőeszközzel és/vagy tőketulajdonnal nem rendelkező termelők munkaidejének, illetve ennek a munkaidőnek a meg nem fizetett részéből keletkező értéktöbbletnek az elsajátítása nem jogi vagy fizikai kényszerrel, hanem szerződéses („piaci”) formában („a munkaerőpiacon”) történik meg. Ebbe a termelők azért mennek bele, mert el vannak választva a termelőeszközöktől. Ez az elválasztás nem pusztán piaci körülmények között történhet meg: mivel az állami vagy testületi (prebendárius) tulajdon sem a termelők tulajdona, nem saját elképzeléseik szerint dolgoznak vele, s amit előállítanak, az sem az övék, ennélfogva a kapitalizmushoz nem föltétlenül szükséges (vagy elégséges) a fizikai személyek ún. magántulajdona és a piac centralitása. A „piac” és a „terv” (vagy: az „állam”) ellentéte rajzolta ki a nagy csatateret mind a nyugati jóléti állam, mind a keleti tervgazdasági rendszer történetében. Azonban utóbbiak egyike se lépett túl a kizsákmányolás logikáján. A maga egészében, hosszú távon – és tisztán polgári, azaz egyenlőségi, igazságossági szemszögből – a jóléti-újraelosztó-tervező modell sikeresebbnek és humánusabbnak bizonyult a rá következő ultrapiaci, neokonzervatív modellnél. De – itt nem részletezhető okokból – megbukott, s vele bukott a polgári társadalom integrálásának, kohéziójának, átszellemiesítésének és humanizálásának (elsősorban szociáldemokrata) ábrándja is. A második „laissez-faire”-rezsim – szemben XIX. századi elődével – már puszta reakció volt, és nem teremtett, pusztán rombolt. Ez a korszak ért véget a mostani iszonyatos válsággal.‍³ Tévedés (vagy hamisítás) azt állítani, hogy a kapitalizmus „mint olyan” egyenlő a piaccal; még kevésbé azonos a piac világméretű túlsúlyával. Amint azt Rosa Luxemburg bebizonyította az utóbbi időben egyre többet forgatott és egyre elismertebb könyvében a tőkefölhalmozásról,‍⁴ a tőkés világpiac csak úgy létezhet, hogy nem kapitalista gazdaságok is léteznek, amelyeket a tőke a piaci viszonyokon kívül zsákmányol ki és fogyaszt el.

5. A piaci csere egyetemessége utópia (bizonyos esetekben visszafelé tekintő utópia), „természetesnek” való föltüntetése még a kapitalizmuson belül is képtelenség.

6. A kapitalizmusnak legalább ennyire fontos, ám szintén utópikus aspektusa a „modern állam”, azaz a „jogállam”. Ezt a kifejezést nem azért tesszük idézőjelbe, mintha úgy vélnők, hogy az állam és a jog csak az osztályérdek álcája: ez ugyan sűrűn előfordul, de anomália, nem szabályszerűség. (Az ilyen reduktív bírálat idegen a valódi marxizmustól.) Az osztályelfogultságot és osztályönzést a klasszikus liberalizmus – amelynek fő alakváltozata a kantiánus jog- és államelmélet – soha nem fogadta el, sőt harcolt ellene, bár ez a küzdelem részben illuzórikus volt. A „jogállam” a kapitalizmus tükörképe: ahogyan a tőke uralma nem vagy csak ritkán egyenlő a polgárság közvetlen osztályhatalmával (a tőke hatalma – legfontosabb vonatkozásaiban – személytelen és elvont), úgy a jogállamban a jog (ugyancsak személytelen és elvont) uralma sem egyenlő a törvényhozók, a bírák, a kormány és a közigazgatás rendi hatalmával. A kapitalizmus nem mindig szolgálja a tőkések (mint korporáció) közvetlen érdekeit, ahogy a jogállam sem a hatalom gyakorlóinak (mint korporációnak) a közvetlen érdekeit. Ebből azt a hamis következtetést lehetne levonni, hogy a tőkés rendszer és a polgári jogállam szolgálhatja a honpolgárok egyetemességének általános érdekeit. Ez azonban tévedés volna. A kapitalizmus – ha tetszik, politikai – lényege a termelőeszköz- és tőketulajdon nélküli termelők által előállított értéktöbblet elsajátítása (a piacon vagy azon kívül), középpontjában a tulajdon eszméje áll, amely megakadályozza és tiltja a nem tulajdonos termelők kontrollját a munkaidő, a munka és az érték fölött. A kapitalizmusban a proletariátus – mint „változó tőke” – maga is a tőkelogika alárendeltje. A jogállamban szintúgy a tulajdon eszméje áll a középpontban. A tulajdon fölötti abszolút rendelkezés (a tőketulajdonosok föltétlen kontrollja tulajdonuk fölött) jogi fikción alapul: azon ugyanis, hogy a változó tőke (a munkaerő, voltaképpen a munkaidő) tulajdonosai rendszeres csereügyletre kötnek önkéntes szerződést az állandó tőke (a termelőeszközök) tulajdonosaival – ámde ez utóbbiak ideje (tehát: élete) ilyenformán áruvá válik, autonómiájuk megszűnik vagy létre se jön.

7. Mivel a tulajdon nélküli termelők megélhetése ettől az „önkéntes” szerződéskötéstől függ – a kapitalizmus és a polgári jogállam szemszögéből ezt jelenti a munka –, a termelőeszközök elkülönült tulajdona és az elkülönült állam (bárminemű lehetséges formájában) nem biztosítéka, hanem akadálya a szabadságnak, s ezen semmit se változtat az, hogy (szemben a régi társadalmakkal) itt nincs intézményes munkakényszer, bár a hanyatló kései kapitalizmusban (most) ennek elemei is újra fölbukkannak. A valódi baloldal a tőke és az állam ellensége.

8. Külön kell választanunk azokat a problémákat, amelyek a kapitalizmus – minden történeti változáson túl – azonos (invariáns) lényegéből fakadnak, és azokat, amelyek a kapitalizmus és a polgári (liberális-demokratikus) állam hanyatlásából és válságából erednek. A rendszert bíráló számos baloldali csoport és irányzat az emberiséget végveszélybe sodró válság láttán – érthető rémületében – tulajdonképpen a kapitalizmus sikeresebb és humánusabb korszakához (általában a tervező-újraelosztó, a piacot észszerűbben ellenőrző formájához) térne vissza. Ez viszont lehetetlen. Itt nem pusztán a képzelőerő hiányát kell fölrónunk a jószándékú, haladó, emberbaráti szellemű reformistáknak. Sőt: üdvözöljük azokat a reformötleteket, amelyek rövid távon valamicskét javíthatnak a gyászos helyzeten. Ezek azonban nem változtatnak azokon a tényezőkön, amelyek az 1970-es évektől az ezredfordulóig fokozatosan fölszámolták a jóléti államot. Ezek a tényezők (a gyarmati rendszer megszűnése; a földművelő lakosság városba költözése; a munkaerő-szükséglet csökkenése az automatizálás és az informatika terjedése miatt; a munkásmozgalom maradéktalan beépülése a rendszerbe; a globalizáció következményeképpen: az ipari központok szétszóródása, kitelepülése, kiszervezése, ennek nyomán a relatív bércsökkenés, a „flexibilizálás”, a növekvő munkanélküliség, a tőke menekülése az alacsonyabb munkabér, a munkaerő menekülése a magasabb munkabér irányába, a migrációs feszültségek súlyosbodása; a volt gyarmati országok fokozódó kizsákmányolása, az egykori szovjet tömb országainak gazdasági összeomlása; a nemzetállami funkciók összeszűkülése; a tőkés világgazdaság „monetarizációja”, a befektetési alapoknak és általában a hitelüzletnek az elszakadása a termelés és fogyasztás viszonyaitól; a szociális rendszerek piacosítása, a konformista tömegkultúra, a kultúraipar diadala, a régi polgárság, a régi ipari proletariátus, a régi „független” értelmiség korporatív, világnézeti, politikai, szokásrendi és települési önazonosságának a szétzúzódása stb.) se technikailag, se gazdaságilag, se politikailag, se kulturálisan nem teszik lehetővé olyan állapotok helyreállítását, amelyek ráadásul megismételhetetlen históriai körülményekhez kapcsolódtak.

9. Ezek a körülmények ugyanis nagyrészt a második világháború által a világra kényszerített kompromisszumból származtak. A nyugat-európai forradalmi mozgalmakat leverte a fasizmus, a Szovjetunióban a hatalmat gyakorló kommunista párt pedig az iparosító-modernizáló nemzetállami parancsuralom (konzervatív és nacionalista) vezető intézménye lett. Az antifasiszta ellenállás azonban megmutatta, hogy a munkásosztálynak még van ereje. A nyugat-európai országokban létrejött a (szocialista vagy kommunista) munkáspártok és az antifasiszta keresztyén-konzervatív néppártok megosztott uralma, kondomíniuma, a kölcsönös nukleáris elrettentés alapzatán pedig a Szovjetunió és a Kínai Népköztársaság vezette „kommunista” tömb és az Egyesült Államok és Nagy-Britannia vezette polgári tömb egyensúlya, amelyek többnyire csak közvetve harcoltak egymással az ún. „harmadik világban”. Belsőleg mindkét tömb instabil volt, mindkettőnek folyamatosan számolnia kellett a proletariátus lázadásaival. A tőke hatalma a mai viszonyokhoz képest hihetetlenül korlátozott volt, a „rendszerek” kölcsönös zsarolási potenciálja hatalmas, az osztályok politikai szembenállása éles, szervezettségük sok helyen elképzelhetetlenül erős (sokmilliós tömegpártok). Az osztályhovatartozás ekkor még primér identitás, a munkások külsejükben is különböztek a polgároktól, ugyanakkor példátlanul széles körben és lendülettel működött a „függőleges” társadalmi mobilitás. Ez időben a családi struktúrák még érintetlenek voltak, fönnállt az általános hadkötelezettség, a hagyományosan fegyelmező iskola; a nők alárendelt szerepén alig enyhítettek, elválni nehezen lehetett, a modern fogamzásgátlás lassan terjedt el, sok helyütt tiltották az abortuszt; a kultúra hierarchikus, a tekintélytisztelet súlya nagy. Az élet fizikai terheinek csökkenése, az életszínvonal emelkedése, az állami népjóléti és népművelési rendszerek bővülése fölöttébb hagyományos, paternalista-patriarkális életösszefüggésbe illeszkedett bele, s ebbe illesztette alanyait is. Minderre – és még mindezen kívül sok más egyébre – szükség volt ahhoz, hogy a tervező, újraelosztó, egyenlősítő állam működjék, s ezeknek a föltételeknek már a töredéke sem adott.

10. A jóléti állam a szocialista/kommunista munkásmozgalom legnagyobb történeti teljesítménye, amelyet a mozgalom mint a „változó tőke” társadalmi-politikai képviselete nyomásgyakorlással, tömegének fenyegetésével és a proletár korporatív identitás fegyverré élesítésével vívott ki a kapitalizmusban. Ez nem volt szocializmus, de nem csoda, hogy a mai generációk visszanézve a „gondoskodó államra” emlékeznek szocializmusként – annyiban jogosan, hogy ennél nagyobb sikert sosem aratott a történelemben valamely alárendelt osztály, és jótéteményeit annak ellenére sem méltányos elfelejteni, hogy a hadigazdaság (tehát: nacionalizmus és háború), valamint a gyarmatosítás, majd a neokolonializmus nélkül sohasem jöhetett volna létre Nyugaton, sem pedig diktatúra nélkül Keleten. Ettől eltekintve az európai munkásmozgalom története: tragédia. A szociáldemokrácia máig ki nem hevert árulása 1914 augusztusában, illetve maga a sztálini rendszer (hogy csak két nevezetes példát említsünk) mutatja, hogy az emancipációs-radikális mozgalom egyesítése a területi állammal egyrészt gyilkos dinamikát kölcsönöz az államnak, a lázadás elnyomássá alakítása másrészt különösen pusztítóvá teszi a repressziót. A kapitalizmus alapvető vonásainak fönnmaradása – a termelők elválasztása a termelőeszközöktől, a bérmunka, az árutermelés, a munkamegosztás, a hierarchia, a testi és a szellemi munka elkülönülése – összeütközött a plebejus mozgalom egyenlőségi és igazságossági elánjával, amely utóbbit (a tőkelogika fönntartása mellett) csak az államhatalom mérhetetlen megnövelésével lehetett egyszerre fönntartani, kielégíteni és leszerelni. Mivel a háború utáni évek puritanizmusának és brutális munkakényszerének a dolgozók előbb-utóbb ellenálltak, a fogyasztási színvonal emelése és a mobilitás, amelyekre az említett három államhatalmi célból volt szükség, végül csak hitelekből volt finanszírozható. Amint ez a profitráta süllyedéséhez vezetett és a kizsákmányolás növelését írta elő, legelébb az egyenlőség és a szociális biztonság fönntartását szolgáló intézményeket kezdték leépíteni. A hagyományos ipari proletariátus demográfiai súlyának, politikai szervezettségének és a rendszerrel szembeni radikális ellenkezésének csillapodása pedig kilátástalanná tette a maradék ellenállását a nagy-britanniai bányászsztrájk idején (1984–85) éppúgy, mint a Szolidaritás mozgalmának megindulásakor Lengyelországban. 1989 után a szociáldemokrata és kommunista pártok meg a szakszervezetek világszerte kapituláltak, így elhárult a szociális leépítés előtti utolsó akadály is. A munkásosztály ellenhatalma és ellenkultúrája megszűnt. A munkásmozgalom és a „szociális” nemzetállam fatális szövetsége megbukott, s magával rántotta azt is, ami a kapitalizmuson túli perspektívából legalább világnézeti horizontként, az „utópia” kommunista reziduumaként mindaddig fönnmaradt.

11. 1989 világtörténelmi fordulata nem kevés reménnyel kecsegtette az európai és latin-amerikai társadalmakat. A XX. században háttérbe szorult, sok helyütt megszűnt liberalizmus föltámadt: ez volt az egyetlen világszemléleti nóvum. A klasszikus szabadelvűségéhez képest korlátozott egalitarizmusa kiváltképp az „emberi jogokra” fókuszált, de a spontaneitás, a világnézeti és életstílus-pluralizmus, a mindenkinek kijáró respektus, a kifejezési szabadság hagyományosan „progresszív”, általuk még inkább kiterjesztett ideológiája összeférni látszott a verseny, a „gazdagodjatok!”, a „vállalkozás” radikális antiegalitarizmusával. Evvel Kelet-Európában igen sokáig semmi sem szegült szembe határozottan, csak a nacionalizmus és – mindinkább – az etnicizmus: utóbbiak esetében nem az egyenlők társadalmának terve, hanem az egyenlőtlenség ellenére, az osztálytársadalom korlátait áthágva óhajtott „egység” játszott döntő ideológiai szerepet, amelynek beállításában a kisemmizettek ún. „érdekérvényesítése” puszta anyagi önzésnek, irigységnek tűnt, pontosan úgy, ahogyan a neokonzervatív-neoliberális nézetrendszerben is. Az elnyomorodással és kiszolgáltatottsággal való – békés és szerény – elégedetlenség a tehetségtelennek, ötlettelennek beállított „vesztesek” szánalmas dohogásának tetszett, a modern idők legnagyobb gazdasági és szociális katasztrófája (munkahelyek millióinak megszűnése, ipartalanítás, mindez a részvétlen gőg hivatalos, állami gesztusainak kíséretében) alig hagyott nyomot a nyilvánosságban, amelynek a „pluralizmusából” nyomtalanul eltűnt a nép kilenctizede.

12. A liberális illúziók semeddig se tartó epizódjának elmúltával – a dolgozó kisebbség fokozódó kizsákmányolása, illetve a még a kizsákmányolásból, azaz a „munkaviszonyból” is kiszorultak tehetetlen vergődése mellett – a baloldal Európában (Németország és Csehország részleges kivételével) mindmáig képtelen volt újraszervezni önmagát. Rutinja mindenütt nemzetállami rutin volt, így a munkásosztály korporatív képviselőinek, a változó tőke reprezentánsainak, a szakszervezeteknek az állami tervezésből és „tervalkuból” való kiszorulása, hatalomvesztése végzetesnek bizonyult. Az elkülönült tulajdont garantáló állam elvont tőkelogikája addig tűrte a riválisokat, amíg volt erejük, meg tudták állítani a termelést, föl tudták mondani az engedelmességet. A globalizáció a nemzetállamoknak mint gazdasági entitásoknak jórészt megszüntette a hatalmát (ami egyáltalán nem jelenti azt, hogy a nemzetállamok mint területi erőszakszervezetek, konformitást kikényszerítő és igazoló intézmények hanyatlanának), ezért a sztrájkra nem sortűz és lovasroham a válasz, hanem a lázongó üzemek kiszervezése valamelyik koldusszegény déli vagy keleti országba. A nemzetközi dimenzióját elvesztett baloldal (amely a létező államba, tehát a nemzetállamba épült mindenütt) az elmúlt jóléti, „etatista” modell kísértetét kergetve egyre rosszabb alkupozícióba került, elveszítette kezdeményező erejét és egyre inkább „a múlt” megtestesítőjévé vált. Halkuló panaszaira az uralkodó körök „utólagos antikommunizmusának” megvető gúnya volt a válasz: leninisták, kádáristák, titóisták, „szakik”… Magyarországon például, ahol a nemzeti össztermék zöme az ipari exportból származik, a „munkás” szó puszta kiejtése a csúfondáros humor gyakorlására szolgáló alkalom. A sztálini és poszt-sztálini diktatúrát sztrájkjaival megrendítő magyarországi és lengyelországi munkásság olyan henye és tunya, sörissza sztálinista vénemberek „nosztalgiájaként” jelenik meg a médiákban, akik hihetetlen felelőtlenséggel képesek az inflációval lépést tartó béremelést és elbocsátás esetén – hallatlan! – munkanélküli segélyt követelni. Az „alsóbb néposztályok”, a plebejusok fönnhéjázó kifigurázása a XVII. század óta soha nem volt annyira pimasz, mint manapság. Mintha fölvilágosodás és klasszikus szabadelvűség soha nem is lett volna, hogy a szocializmusról (mint „valóságos mozgalomról” [Marx], nem mint állapotról, rezsimről vagy utópiáról) ne is szóljunk. A hivatalos „baloldal” („gauche caviar”, Fr, „champagne socialists”, GB, „limousine liberals”, US) Magyarországon és Lengyelországban lépett legmesszebb a hagyománytól.

13. Ma Kelet-Európában a neokonzervatívokat nevezik „baloldalnak”, ami nemcsak bosszantó, hanem azért magyarázatra szorul. Nyugat-Európában vagy Indiában a jóléti állam hajótöröttei – az orvosok, a tanárok, a szociális munkások, a helyhatósági tisztviselők, a protestáns lelkészek – a maradék (kulturális okokból néha „kommunistának” nevezett) szociáldemokrácia szavazói és kliensei. Ezek a csoportok a mai Közép- és Kelet-Európában a sovén-etnicista jobboldal választói. A munkásosztály passzív, hallgat; a „mélyszegénységbe” süllyedt „underclass” képviselet nélkül maradt (nem úgy, mint Latin-Amerikában, ahol mindkettőnek van némi politikai befolyása). Magyarországon és Ausztriában a „szocialista” párt, Lengyelországban és Romániában a „szociáldemokrácia” az ún. piaci reformok élharcosa volt és maradt, még most, a válság idején is.‍⁵ Ezek a szervezetek továbbra is „állampártok” abban az értelemben, hogy a nyolcvanas-kilencvenes évek óta a maguk elitpozíciójából vezénylik a privatizációt, a deregulációt, az államtalanítást – megörökölve a régi „progressziótól” a korszellem iránti trendérzékenységet, a mindenkori „új” iránti fogékonyságot és lelkesedést, de mostani, dekadens fázisukban már tekintet nélkül az újdonság jellegére, s levetkőzve a sztálinizmussal együtt a „szocialista előítéleteket” (merthogy máig nem vették észre a nem szociáldemokrata és nem bolsevik szocializmus-kommunizmus-anarchizmus eretnek tradícióját, amely a maga kisebbségi pozíciójában csaknem másfél évszázada utasítja el a tőke és a nemzetállam „haladó” szintézisét: annak idején mint „szovjetellenes”, ma mint „kriptosztálinista” hagyományt ítélték-ítélik el, rágalmazzák az ennek nyomán létrejött újbaloldalt, gyakran ugyanazok), amelyek számukra a jóléti-bürokratikus államkapitalizmus iránti előszeretetet jelentik –, vagyis az államnak az állam általi kiüresítésében találták meg végső hivatásukat.‍⁶ Az államtalanítás sem volt kevésbé erőszakos,‍⁷ mint anno az államosítás. A különbség csak annyi, hogy az államosítást vissza lehetett csinálni, az ipartalanítással, a nemzetgazdaság elpusztításával együtt járó államtalanítást viszont nem. Az 1990-es évek elején voltak, akik el tudták képzelni, hogy egész országok megélhetnek abból, hogy tisztán fogyasztói piacok. Ehhöz képest Campanella napállama maga a pragmatikus, üzleti szimatú gazdaságpolitika. A XXI. századi közép- és kelet-európai politikában a „jobb” és a „bal” szembenállása a XIX. századé: nacionalizmus és antinacionalizmus, klerikalizmus és antiklerikalizmus, rendies-etnikai kirekesztés vagy jogegyenlőség. Ebből a szembenállásból – amely a polgári pártok közötti, egyébként valóságos ellentét – teljesen hiányzik a szociális dimenzió. A kelet-európai hivatalos „baloldal” még kulturálisan is eltávolodott saját plebejus múltjától: elitista lett, a legszerényebb egyenlőségi-igazságossági törekvést is „populistának” bélyegzi és képes azt vágni a szűkölködő többség szemébe, hogy túl jól él, pazarol és költekezik. Nem csoda, hogy hívei elhagyják, ellenfelei megvetik.

14. Visszaköveteljük a „baloldal” szót az eszme árulóitól. Visszaköveteljük a „szocializmus” szót a tervező államkapitalizmus és a modernizáló diktatúra híveitől és ellenségeitől. Visszaköveteljük a „kommunista” szót az egypárti kongresszusok szenilis szónokaitól. Visszaköveteljük a feminizmust és az antirasszizmust az egyenlőtlenség neoliberális propagandistáitól. Visszaköveteljük a melegek fölszabadítását az életstílus-pluralistáktól. Visszaköveteljük az ökológiát a széndioxid-kereskedőktől. Visszaköveteljük a nemzetköziséget a globalistáktól. Visszaköveteljük „Európát” az oroszok, a keleti és déli szlávok, a „színes népek” megvetőitől. Visszaköveteljük az antiszemitizmus elleni harc jogcímét az iszlamofób, arabellenes sovinisztáktól. Visszaköveteljük a „nép” szót az osztályharc tagadóitól.

15. Természetesen bizonyos nehézséget okoz, ha valamely politikai kezdeményezés „kétszintes” programot alkot, kétféle stratégiát alkalmaz. Először is félreérthetik reménybeli támogatói, másodszor pedig maga is eltévesztheti az útirányt. A magyarországi Zöld Baloldal – amennyiben arra törekszik, hogy lehetőleg képviselőt juttasson az Európai Parlamentbe – nyilvánvalóan olyan reformokat javasol, amelyek (bármilyen radikálisnak látszanak is a valódi baloldaltól elszokott közvéleménynek) megmaradnak a polgári társadalom keretei között. Másrészt azonban nem mondhat és nem is mond le a kapitalizmuson túlmutató perspektíváról, amelyhez reformötletei előkészíteni hivatottak az utat. Világosan meg kell mondanunk – a visszaélés lehetőségét kizárva –, hogy mennyiben vagyunk lojálisak a polgári demokrácia bizonyos alapelveihez és játékszabályaihoz, és mennyiben nem. Semmi közünk a forradalmi zsarnokság bárminő ábrándjához. Másrészt azonban problematikusnak tekintjük a „képviselet” eszméjét (és nemcsak azért, mert visszaélnek vele): a politikai szubjektumok között szétszórt, kiosztott hatalom gondolatának hívei vagyunk, tehát végső soron mindennemű hatalom, így a demokratikus hatalomgyakorlás bírálói.‍⁸ Azért törekszünk az Európai Parlamentbe, hogy ott a jelenlegi európai rendszer engesztelhetetlen ellenfelei legyünk, s onnan segítsük mozgósítani az európai társadalmakat valódi fölszabadulásukra, önfölszabadításukra. Törekszünk az Európai Unió megváltoztatására az Európai Baloldallal és más antikapitalista mozgalmakkal együttműködve. Határozottan ellenezzük az európai alkotmányszerződést és a lisszaboni szerződést, amelyet a Magyar Köztársaság Országgyűlése szégyenszemre egyhangúlag és suttyomban fogadott el, a magyar nép háta mögött.‍⁹ Úgy véljük, népszavazásra volna szükség a lisszaboni szerződésről, amely sem a magyar nép, sem a többi európai ország érdekeit nem szolgálja, s a tőkejavak, áruk, szolgáltatások szabad forgalmát teszi kötelezővé a szegényebb országok számára, miközben ennek a következményeitől megvédi a gazdagabb és erősebb tagállamokat. Mi az Európai Unióban az EGYENLŐSÉG és a BÉKE politikáját szeretnénk folytatni, s ha erre alkalmunk nyílik, egyenlőséget követelünk az európai állampolgárok és egyenlőséget a nemzetek között. Fölháborítónak tartjuk, hogy – szemben minden korábbi ígérettel – még mindig korlátozzák a kelet-európai tagállamok állampolgárainak munkavállalását a nyugati országokban.‍¹⁰ Az Európai Unió – fölfogásunk szerint – nem lehet az Európán kívüli országok elnyomásának és megfélemlítésének eszköze; az Európai Uniónak ne legyen semmiféle közös katonapolitikája. Javasoljuk a meghirdetett alapelveivel ellentétesen működő NATO föloszlatását, s addig is javasoljuk Magyarország haladéktalan kilépését a NATO-ból. A kollektív biztonság keretének tökéletesen alkalmas az EBESZ‍¹¹ és az Európa Tanács, amelynek minden európai ország a tagja, nem csak az EU és a megszüntetendő NATO eddigi tagállamai. Javasoljuk Európa atomfegyver-mentesítését Nagy-Britannia és Írország nyugati partjaitól az Urál hegységig, az atomfegyverrel fölszerelt hadihajók kitiltását a Földközi- és a Fekete-tengerről. Meg kell szüntetni Európában minden katonai támaszpontot, és haza kell küldeni minden külországban állomásozó fegyveres erőt. Föl kell mondani a rakétapajzs-programot. Be kell tartani a nemzetközi jog alapelveit – ne kerülhessen többé olyasmire sor, hogy titkos CIA-járatokon kínzókamrába szállítanak jogellenesen őrizetbe vett foglyokat.‍¹² Semmi szükség NATO-radarokra magyar fölségterületen. Az Európai Unió vállaljon kötelezettséget, hogy földrészünkről többé nem indul ki támadó és hódító háború.

16. A lisszaboni szerződést többek között azért ellenezzük, mert alkotmányos szabállyal akarja kötelezővé tenni a válsághoz vezető neokonzervatív gazdaságpolitika folytatását.‍¹³ Lehetővé kell tenni az európai népeknek, hogy belátásuk szerint alakítsák gazdasági rendszerüket, lehetőleg egymással együttműködve. Az európai államok között egyenrangúságra van szükség: nem lehet eltűrni, hogy miközben a csődbe jutott pénzügyi rendszert nyugaton részleges államosításokkal konszolidálják, a kelet-európai új tagállamokra rákényszerítik a megszorításos, „egyensúlyi”, monetarista politikát. Ennek rettenetes belpolitikai folyományai vannak. A magyar Reformszövetség minap előterjesztett javaslatai, amelyet befolyásos körök és parlamenti pártok támogatnak, bármelyik nyugat-európai országban fölháborodást vagy elképedést váltanának ki.‍¹⁴ A nyugati hitelüzlet állami támogatása és a kelet-európai valutákra nehezedő nyomás kiszivattyúzza a pénzt az összeomlás szélén tántorgó kelet-európai országokból, különösen az egész rendkívülien rossz helyzetben lévő Magyarországról. Ennek igazságtalanságát retorikailag a polgári, ellenzéki és kormánypártok vezetői is elismerik, de saját gazdaságpolitikai javaslataikat hozzáigazítják a helyzethez. Pedig az egyenlőség alapkövetelményének elismerése megmenthetné hazánkat a legrosszabbaktól.

17. A munkáltatói szervezetek és más tőkés csoportok, a hozzájuk közel álló szakemberek s a velük rokonszenvező médiák nemzeti egységet és összefogást sürgetnek, áldozatvállalást kérnek a dolgozóktól, a nyugdíjasoktól és a munkanélküliektől. Nem pusztán a „versenyképességet”, azaz a profitabilitást óhajtják megőrizni, hanem a nagy jövedelmű alkalmazotti-menedzseri réteg fizetését is meg akarják kímélni az adózástól. A közös nemzeti érdekre való hivatkozásaikat maguk cáfolják meg konkrét javaslataikkal. Igazuk van. Mi is tagadjuk, hogy volna egységes nemzeti érdek. Az osztályérdek tagadhatatlan megléte cáfolja az egységes nemzeti érdekről szóló édeskés fejtegetéseket. Mi a termelőeszköz- és tőketulajdon nélküli osztályok mellett állunk a küzdelemben. Ugyanakkor mi is érdekegyesítést indítványozunk. Mifélét? A még dolgozók, a munkanélküliek, a nyugdíjasok, a diákok érdekegyesítését. Bármelyikük jövedelmi helyzetének relatív romlása rontja a többiek helyzetét is. A munkások közötti versengés mindig a reálbér csökkenéséhez vezet, tekintve a tulajdoni elv miatt az értéktöbblet és az újraberuházások fölötti kontroll egyoldalúságát. Az osztályharc erkölcsi küzdelem, mert az egyenlőségért és az emancipációért folyik. A jobban kereső nyugati proletárok közönye kelet-európai osztálytestvéreik kockázatos helyzete iránt, a bevándorlók és a vendégmunkások elleni megtévesztő propagandának való fölülés az ő reálbérüket fogja lenyomni és az ő munkahelyük elvesztéséhez vezet. A saját tőkés vállalataikhoz, a saját burzsoáziájukhoz és a saját polgári nemzetállamukhoz való hűség nekik is hátrányos.

18. A válsággal küszködő világban, így Európában is kétségbeesett harc folyik a szűkülő állami, költségvetési forrásokért. Ez szembefordít egymással társadalmi csoportokat, amelyeknek – ha élni akarnak – egységesen kellene szembeszállniuk a tőke diktátumával. A jobb érdekérvényesítő képességgel és politikai képviselettel rendelkező alkalmazotti középosztály – rövidlátó módon – belenyugszik a szociális segélyekből és más hasonló ellátásokból tengődő, a tőke-munka kontinuumból kiesett szubproletariátus kisemmizésébe, amelynek az egyre föltűnőbben társadalmon kívüli, normaszegő életvezetése káoszba taszítja a világ, s benne Európa társadalmait, a káoszra pedig, mióta a világ világ, mindig a szabadság súlyos korlátozása volt az osztálytársadalmak válasza. A diszkrimináció és az ipari összeomlás okozta problémákat a jobboldal fokozott diszkriminációval és a jóléti rendszerek teljes kiüresítésével próbálja ellensúlyozni, abban a reményben, hogy a rá szavazó, őt támogató fiatal, aktív középosztály számára még fönntarthat némely, habár csökkent értékű szociális garanciákat. Ez illúzió. A szociális rendszerek csak úgy üzemeltethetők külön, a szegények kizárásával, hogy egyrészt (burkolt) diktatúrát kell bevezetni, másrészt nyílt diszkriminációval fölidézni az etnikai polgárháború – vagy legalábbis a nyílt, erőszakos konfliktusok – veszedelmét, amelyre a legrosszabb a válasz: a zűrzavar és a hatósági/paramilitáris erőszak valamilyen kombinációja.‍¹⁵ Ez nemcsak Magyarországon, hanem majdnem mindenütt eleven probléma; nem véletlen, hogy a szélsőjobboldal által irányított Olaszországban intézményesítik a polgárőrséget, ami Magyarországon már régen megtörtént – csakhogy Olaszországban a megmaradt demokraták még tüntetéseken védik az alkotmányos rendet, amely minden rendészeti szerv hivatásos, szakavatott jellegét és jogi ellenőrzését írja elő.

19. A fogyatkozó állami forrásokért folytatott verseny – amely, ne tévedjünk, az alkalmazotti középosztály részéről is indokolt és méltányos – ürügye és alkalma az európai politika szélsőjobboldali, posztfasiszta fordulatának, amely a nemzetállami és az európai honpolgári közösségből rendi logika szerint zárna ki etnikumokat, felekezeteket, kultúrákat, osztálytöredékeket. Evvel szemben a humanista-liberális polgárság (amúgy jogos) erkölcsi fölháborodása mindaddig erőtlen, amíg a veszélyeztetett szegények megsegítése érdekében nem történik semmi, azaz nem kezdődik meg a lerombolt népjóléti és infrastrukturális rendszer újjáépítése. A „segély helyett munkát” (milyen munkát?) jelszavából csakhamar a „segély helyett börtönt” valósága lesz, ahogyan az már megtörtént az Egyesült Államokban és Európában is egyre több helyen. A szociális ellátások munkához kötése ürügy, amelynek nem lehet más eredménye, mint a kirekesztettek társadalomellenes, kaotikus lázadása, és e lázadások durva letörése a „bűnözés” elleni harc jegyében, amivel – elég olvasni a viszonylag még mérsékeltnek számító, valójában hátborzongató jobboldali magyar sajtót – minden rebellis élet- és gondolatforma, minden eltérés, különbség, „másság”, minden eredetiség és szokatlanság kíméletlen elnyomása jár együtt, s ez még az eddigieknél is sötétebb formákat ölthet. A „lefelé” folytatott osztályharc oda vezet, hogy a kizsákmányoltak és elnyomottak egymással harcolnak, ami az erősebb tőkének és tőkés államnak kedvez, hiszen így a válság okozói helyett a válság áldozatai lesznek a bűnbakok. (Bár az sem igaz, hogy a tőkepénzesek szándékosan idézik elő a számukra is előnytelen válságot. Ne feledjük, hogy a tőke uralma személytelen, elvont, objektív uralom, a válságok pedig a kapitalizmus természetéhez tartoznak, tartoztak mindig is.)

20. Ebben az átkozottul nehéz pillanatban se feledhetjük el, hogy a munkanélküliség tragédiája – s a tömeges elbocsátások ellen lassacskán már csak a legsúlyosabban érintett Kelet-Európában nem tiltakoznak a dolgozók – csak az érem másik oldala: az az állapot, amelybe a részleges szociális reformok az adott rendszer keretein belül vissza akarják juttatni a munkarezsimből kizárt vagy kiesett dolgozókat, szintén tragikus. A tőkés munkamegosztáson belül végzett munka zömében lélektelen, monoton, az eddigieknél is kevésbé igényli a dolgozó intelligenciáját és kreativitását, ráadásul a munkaviszonyban még megmaradtak munkaideje hosszabbodik, kizsákmányoltsága fokozódik, reáljövedelme zsugorodik, kiszolgáltatottsága, fenyegetettsége, tehát függősége intenzívebbé válik, életcéljai a puszta megélhetésre, lakhatásra korlátozódnak, a rövidülő szabadidőt gyarmatosítja a közlekedés, a bevásárlás, a testi egészség fönntartása, a maradékot pedig az egyre represszívebb és emberellenesebb kommerciális tömegkultúra. Ebben a helyzetben régi patológiák bukkannak föl újra: primitív babonák, gyűlölködő mítoszok, egyre nagyobb kegyetlenség a mindennapokban, az érintkezés és a hétköznapi „kultúra” fölismerhetően szadisztikus, regresszív és represszív stílusa és tónusa, amely a magaskultúrába is behatol. Ez az a világ, amelybe be kellene illeszkedniük mindazoknak, akiket túl szabadnak vagy szabálytalannak vél a konzervatív közszellem, ez az álom, amelyet a munkanélkülieknek, segélyezetteknek, rokkantaknak, egyedülálló anyáknak, sodródóknak és csellengőknek álmodniuk kellene. Mi a vonzó abban, aminek az elvesztésén ma sopánkodunk? Bizony nem sok. Bár elismerjük a munkanélküliség és a szociális ellátásoktól való függés destruktív, pusztító jellegét, a polgári „normalitás” alapesetében se találunk semmi fölemelőt. Mindkettő a lényegi szabadság hiányának verziója. A rendszeren belül legföljebb a kizsákmányolás valamivel szabályozottabb és fizikai értelemben biztonságosabb fajtáját ajánlják a dolgozóknak; a boldogság, a szabadság, a játék, a művészet, a menekülés és a vigasz kényszerétől fölszabadult szeretet viszont egyre távolabb kerül a nép életétől, hovatovább érthetetlenné, fölfoghatatlanná válik.

21. A kapitalizmus által okozott szenvedés nem az emberi állapot természetes velejárója, hanem történeti, mulandó jellegű, s nekünk arra kell törekednünk, hogy minél hamarabb elmúljék. Semmilyen apró javulást nem nézünk le, de semmilyen javítás nem volna lehetséges, ha a munkát nem inspirálná a fölszabadulás reménye, az árucsere és a csereérték dominanciáján túlnéző kilátás. Soha nem volt még egyértelműbb és világosabb a régen megfogalmazott alternatíva: SZOCIALIZMUS VAGY BARBÁRSÁG.

Jegyzetek

Levél román barátaimnak

1 {A 2000. november 26-i romániai országgyűlési választást a Szociáldemokrata Párt (PDSR) nyerte 36 százalékos eredménnyel. Vezetőjét, Ion Iliescut decemberben (1990–1996 után) újra megválasztották elnöknek. 19,4 százalékával második lett Tudor Nagy-Románia Pártja (PRM). Petre Roman korábbi miniszterelnök Demokratikus Pártja (PD) 7 százalékot kapott.}

2 Vö. G. M. Tamás: „On Post-Fascism”, Boston Review, 2000. nyár, EECR, 2000. nyár, románul: Dilema, VIII/402–404, 2000. október-november. {Új magyar fordításban ld. Világvége I., 28–50.}

3 {A Glasul Patriei nevű lapot, 1962 (tehát már Ceauşescu ’65-ös hatalomra kerülése előtt) és 1968 között. Az 1945-ös romániai „újságíróper”-ben elítélt tizennégy háborús bűnösből tíz főt 1995-ben rehabilitáltak, köztük N. Crainicot (1889–1972) is.}

4 {I. C. Drăgan (1917–2008) román–olasz üzletember, a ButanGas alapítója (1948) Securitate-kötődéseit sosem sikerült bizonyítani, de a meglétük ugyanolyan köztudomású volt, mint Antonescu marsall iránti szimpátiája. 2006-ban ő volt a leggazdagabb román üzletember.}

5 {A. Păunescu (1943–2010), „Ceauşescu udvari poétája”, halálakor az egyik legnevesebb kortárs költő, a New York Times is közölt róla nekrológot. A ’70-es években a România literară fontos munkatársa. A ’80-as években Cenaclul Flacăra néven népdal- és versszavaló mozgalmat szervezett, amely mozgó fesztiválként járta be Romániát, és számos fiatal költőt, énekest és táncost országosan ismertté tett; az akció 2017-ben újraindult. A román állami televízióban több műsora is ment a ’90-es években. ’96-ban sikertelenül indul az elnökválasztáson, később a Szocialista Munkáspárt (PSM) és a Szociáldemokrata Párt (PSD) színeiben parlamenti képviselő. Magyarul néhány verse: Építő amfion. Fiatal román költők verseiből, Bukarest: Irodalmi, 1967, 129–147, ill. Csillagok születése. A mai román költészet antológiája, Kolozsvár: Dacia, 1972, 223–229.}

6 {Ld. Marin Preda: Delirul, Bucureşti: Cartea romănească, 1975. A neves regényíró több sikerkönyvét lefordították magyarra a ’70-es években, de ezt az Antonescu marsallt tragikus színben beállító munkát – noha kiadásakor Romániában nagy siker volt – máig nem.}

7 {Róluk ld. Miskolczy Ambrus: A Sátán jegyében, avagy „a történelem terrorja” (Románia 1918–1945), Budapest: Napkút, 2019, ld. még Miskolczy számtalan korábbi tanulmányát a Vasgárda szellemi közegéről.}

8 {Ld. Miskolczy Ambrus: Cioran hosszú kamaszkora, avagy mi legyen a fasiszta múlttal?, Budapest: Gondolat, 2015. Ld. még: A tollas gárda. A nacionalizmus szellemi változatai az 1930-as évek Romániájában (Corneliu Codreanu, Mircea Eliade, Nae Ionescu, Constantin Noica és Vasile Lovinescu írásai), vál., szerk. Horváth Róbert, ford. Tárkányi Beatrix, Budapest: Nemzetek Európája, 2001; ill. Szegényeknek – palota. XX. századi román esszék, szerk., előszó Kántor Lajos, Budapest: Balassi, 1998, benne a fent említett Noica és Blaga, a köv. jegyz.-ben említett Liiceanu, továbbá Manolescu, Tudor Arghezi és mások – korántsem mind vasgárdisták – írásai.}

9 {Gabriel Liiceanu (1942) Constantin Noica tanítványa, a bukaresti Humanitas kiadó alapítója (ők adják ki többek között Lucian Blaga, Lucian Boia, Mircea Cărtărescu, Emil Cioran, Mircea Eliade, Horia-Roman Patapievici – és Stăniloae atya – műveit), Platón, Arisztotelész, Heidegger, Schelling román fordítója. Magyarul ld. A csábításról, ill. A hazugságról. A politikai erkölcs klasszikus forrásai (Szophoklész, Platón, Machiavelli). Románia esete, mindkettő: Budapest: Orpheusz, 2013.}

10 {Lucian Blaga: Trilogia cosmologică [1983, posztumusz], Humanitas, 2015. Emellett korábban három másik trilógiát is írt: Filosofia cunoaşterii (1943); Filosofia culturii (1944); Filosofia valorilor (1946), az elsőt az ismeretelméletről, a másodikat a kultúráról, a harmadikat az értékekről. Magyarul ld. még: Lucian Blaga versei, Budapest: Európa (Lyra Mundi), 1979.}

11 {Nem sikerült azonosítani.}

12 {Corneliu Zelea Codreanu (1899–1938) a Vasgárda és a Mihály Arkangyal Légiója alapítója és nagyhatású vezetője, a „Kapitány”. Miután a ’37-es választásokon pártja harmadik helyet szerzett (17 százalékkal), bebörtönözték, majd tisztázatlan körülmények között, valószínűleg a katonai elit parancsára meggyilkolták. Ld. Miskolczy Ambrus: A Vasgárda, 1927–1937. Antiszemitizmus, mitológia, vallás, Budapest: Gondolat, 2015; A Vasgárda II., 1937–1964. Antiszemitizmus, mitológia, vallás, Budapest: Gondolat, 2019.}

13 {Horia Sima (1906–1993) a Vasgárda vezetője Codreanu meggyilkolása után. 1941-ben a bukaresti zsidóellenes pogrom, ill. az Antonescu marsall elleni felkelés szervezője, ’46-ban háborús bűnösként halálra ítélték, de ekkorra Spanyolországba szökött, ott bujkált haláláig.}

14 {Az Atac la persoană („Támadd a személyt”) román szélsőjobboldali magazin; nemzetközi szervezetek figyelmeztetése ellenére sokáig szabadon működhetett a 2000-es években. (Vö. az alábbi lábjegyzetben említett Marta Petreu cikkével: „A francia módszer”, 2000, 2003/3.) A Der Stürmer náci propagandát terjesztő, heti bulvárlap a weimari köztársaságban és a Harmadik Birodalomban (1923–1945).}

15 {Mihail Sebastian: Napló 1935–1944 [1996, posztumusz], ford. Vallasek Júlia, Kolozsvár: Koinónia, 2009. Vö.: „Volt egy – egészen kitűnő – román filozófus, Nae Ionescu (1890–1940), a bukaresti egyetem professzora, a királyi diktatúra és a Vasgárda támogatója, Mircea Eliade, Emil M. Cioran és Constantin Noica mestere, akinek (lelkes) tanítványa volt Mihai Sebastian (1907–1945), a híres író, zsidó ember (eredeti nevén Iosif Schechter), Nae Ionescu hatására a fasiszta Cuvântul napilap egyik szerkesztője és publicistája, aki meg is kérte tanárát, hogy írjon előszót a regényéhez (De două mii de ani: »Kétezer éve«). Az előszóban Nae Ionescu kifejtette, hogy a »zsidónak lenni« és az »élni« kifejezések között logikai ellentmondás áll fönn, ezért azt javasolta Mihai Sebastiannak – az előszó így kezdődik: »Kedves Iosif Schechter!« –, hogy legyen öngyilkos. Sebastian evvel az előszóval jelentette meg a könyvét. (Az egész históriáról Marta Petreu, a kitűnő kolozsvári kritikus, az Apostrof szerkesztője írt megrázó könyvet 2009-ben, amely az egész világon ismert – kivéve Magyarországot.) Sebastian nem kötötte föl magát, teherautó ütötte el már a fölszabadulás után. (S ne feledjük, hogy Szabó Lőrinc, a nagy – nagyon nagy – magyar költő úgyszintén az öngyilkosságot javasolta patrónusának és szerkesztőjének, Magyar Eleknek az 1930-as évek végén.)” Tamás Gáspár Miklós: „Lőjétek főbe magatokat”, Transindex, 2013. november 21., elérhető online. Marta Petreu említett könyvéről (Diavolul şi ucenicul său: Nae Ionescu – Mihail Sebastian [„Az ördög és inasa: Nae Ionescu – Mihail Sebastian”], Iaşi: Polirom, 2009) és Sebastianról magyarul ld. Miskolczy Ambrus: „Mihail Sebastian »dunaisága«, avagy néhány szó arról, ami egy román pennaháborúból kimaradt”, Magyar Napló, 23. évf. 7. szám (2011. július). Vö. a köv. lábj.-tel.}

16 {Ld. George Voicu: „Cronologia unei neînţelegeri: Fascismul şi comunismul, Holocaustul şi Gulagul în dezbaterea publică” („Egy félreértés kronológiája: fasizmus és kommunizmus, a Holokauszt és a Gulag a nyilvános vitában”), Sfera: Supliment al revistei Sfera politicii, 1998/1. 3–9. Sebastian naplójának a publikálása kataklizmatikus esemény volt Romániában: nem pusztán az értelmiségi köröket rengette meg, hanem a politikai erőviszonyokat is átrajzolta, hozzájárulva az 1990–1996 között elnöklő Ion Iliescu ’96-os vereségéhez. Főleg azért okozott nagy megrázkódtatást a napló, mert leleplezte a két világháború közti román értelmiség kanonikus, a ’90-es évek értelmisége számára mintaadó és identitásképző tagjait, mint vasgárdistákat vagy hitleristákat, leghíresebben Mircea Eliadét. (Maga Sebastian is az Eliade és Cioran körüli, a harmincas években fasizálódó fiatal román értelmiségi körnek volt a tagja.) Voicu cikke is éles polémiát váltott ki. Az egész eseménysort összefoglalja: Irina Livezeanu: „Romania’s Culture Wars: Intellectual Debates about the Recent Past”, University of Pittsburgh, 2003, elérhető online. Sebastianból azonban nem lehetett színtiszta mártírt csinálni, ugyanis az ő életműve sem volt érintetlen a fasizmustól, noha ezt az antifasiszta-liberális Sebastian-hagiográfia igyekezett elhallgatni: 1928 és 1933 között Mussolinit dicsőítő, a parlamentáris demokrácia és a liberalizmus kárára az abszolutizmust és a fasizmust méltató cikkeit eltussolták, ahogy azzal sem vetettek számot, hogy az ötéves időközben írt regényeinek „szellemisége” közel áll a Vasgárdáéhoz, és hogy akkor sem lépett ki a Nae Ionescu-féle Cuvântul szerkesztőségéből, amikor a lap már tagadhatatlanul szélsőjobbra tolódott, és azt sem volt könnyű megemészteni, hogy 1934-es regényének (De două mii de ani) rokonszenvvel ábrázolt főhőse nem más, mint tisztelt-szeretett mestere és főnöke, az ekkor már nyíltan antiszemita, „diabolikus” Ionescu, aki előszót is írt a könyvhöz, „vallási érvelésbe ágyazott zsidóellenes szöveget.” (Miskolczy Ambrus: „Mihail Sebastian »dunaisága«, i. h.) Mindezek miatt Marta Petreu fentebb idézet könyvében (Diavolul şi ucenicul său – a cím arra utal, hogy Sebastian lett volna az ördögi Ionescu segéde) fiatal fasiszta értelmiséginek titulálta a pár évvel később kezdődő naplók írójaként a demokratikus mártíromság megtestesítőjévé avanzsáló fiatalembert. Méltányosabban bánik vele mérvadó magyar monográfiájának a szerzője, aki „az önkritikus hajlamot” hangsúlyozza, és egyfajta „antipolitikai” (se nem liberális, sem pedig fasiszta) álláspontot tulajdonít neki, amely összehangolni hivatott a „dunai identitást” „a zsidó és a román értékekkel”, ld. Miskolczy Ambrus: Modern mítoszok csapdáiban. Caragiale és Sebastian, Bukarest: Kriterion, 2011; a könyv tanulságait levonó tanulmány: Uő: „Román–zsidó identitásviták, avagy Mihail Sebastian »kettős élete«”, A szabadság ára Archaizmus és modernizmus a magyar és román kulturális és politikai térben, Budapest: ELTE, 2013, 165–191, elérhető online.}

17 {A fasisztoid lapok szabad romániai publikációja, illetve általában a román emlékezetpolitika elhallgatásos-eufemizáló-önfelmentő jellege miatti nemzetközi, főleg izraeli bírálatok felerősödésekor, az Európai Unióhoz és a NATO-hoz való csatlakozás küszöbén, 2003-ban a Ziua nevű keresztény-konzervatív napilap gyorsfelmérést végzett olvasói körében, s a válaszadók háromnegyede úgy vélekedett, hogy Romániában nem történt meg a holokauszt. A felmérés eredménye sokkolta a román értelmiség nyugatos részét. (Románia két világháború között 800 ezres zsidó közösségének több mint a felét elpusztították, 380–400 ezer embert. Közülük 150 ezret a magyar hatóságok deportáltak Észak-Erdélyből, 270 ezren óromániai, moldvai és bukovinai pogromokban, illetve a román hadsereg felügyelete alatt álló besszarábiai és dnyeszterentúli haláltáborokban vesztették életüket. Mellettük a romániai roma holokausztnak 11 ezer áldozata volt.) A történeti kontextust és a ’00-ás évekbeli vitákat rekonstruálja, az iménti adatokat idézi: Tibori Szabó Zoltán: „Románia és a holokauszt. Felemás szembenézés a múlttal”, Küzdelem az igazságért. Tanulmányok Randolph L. Braham 80. születésnapjára, szerk. Karsai László, Molnár Judit, Budapest: MAZSIHISZ, 2002, 663–694, ill. elérhető online}

18 {Ld. főként: Tamás Gáspár Miklós: „Búcsú a baloldaltól” [1989], Másvilág, 11–32, ill. Uő: „Eötvös: A nyugat-keleti liberális”, Törzsi fogalmak II., 9–145.}

19 {Ld. Adrian Marino: Revenirea în Europa. Idei şi controverse româneşti, 1990–1995 („Visszatérni Európába. Román elgondolások és viták, 1990–1995”), Craiova: Editura Aius, 1996, ill. Pentru Europa – Integrarea României. Aspecte ideologice şi culturale („Európáért – Románia integrációja. Ideológiai és kulturális szempontok”), Iaşi: Polirom, 1995. Adrian Marino (1921–2005) européer irodalomtörténész és esszéista, magyarul ld. Uő: „Európa: egy terjeszkedő eszme”, Korunk, 3. évf. 6. sz. (1992), 21–25.}

20 {Hasonló gondolatot már „A búcsú a baloldaltól” megfogalmaz ’89-ben (a keresztény és konzervatív-liberális eszméket a Nyugat őrizte meg „számunkra” a szocializmus évtizedei alatt, és most ki lehet/kell váltani őket); négy év – és az első szabad parlamenti ciklus – elteltével ez erősödik fel, továbbra is az univerzalisztikus Nagy (keresztény-konzervatív) Hagyományba vetett hit jegyében: „Természetesen tudom, hogy ez a szó [jobboldal] ma Kelet-Európában és különösen Magyarországon […] és közvetlen szomszédainknál a rasszista őrjöngést és a szolgaság apoteózisát jelenti, mégis azt hiszem, hogy nemcsak a fölvilágosodás – a baloldal öröksége –, hanem vele szemben a Nagy Hagyomány is képes (talán erőteljesebben és jótékonyabban) az univerzalisztikus magas civilizáció újjáteremtésére, a szabad állampolgárok politikai közössége közös ügyének újragondolására. Az Osztrák-Magyar Monarchia liberális elitje […] szomorú és kétértelmű örökséget hagyott maga után, amelyet én dacosan eszményítettem. // Ez nem megy. // Újra fogom olvasni Platónt.” Tamás Gáspár Miklós: „Búcsú a jobboldaltól?” (1994), Másvilág, 534–606, az idézet az esszé zárlata.}

21 {Spiró György: „Kilátások”, Holmi, 12. évf. 12. szám (2000. december).}

22 {Ld. Titu Maiorescu: În contra direcţiei de astăzi în cultura română („A román kultúra jelenkori irányvonala ellen”) [1868], Opere, vol. I, Bucureşti: Minerva, 1978. Maiorescu (1840–1917), irodalomkritikus és politikus, a „formele fără fond” elgondolásával a román modernizáció „hagyománytalan”, ennyiben nemzetidegen és képviselet nélküli jellegét panaszolta fel, román középosztály hiányában mesterségesnek bélyegezve mindenfajta liberális/liberalizáló politikai kezdeményezést. Abban viszont bizakodott, hogy Románia „népi-paraszti gyökérzetű” kultúrájának eltaposása nélkül modernizálódhat.}

23 {„Képtelenség, nonszensz”.}

24 {Maria Todorova: Imagining the Balkans, 2., bőv. kiad., New York: Oxford University Press, 2009.}

25 {Huntington „Európa legjelentősebb elválasztóvonalát” a nyugati kereszténység állítólag 1500-ban stabilizálódott keleti határán jelölte ki: „ez a vonal Finnország, illetve a balti államok és Oroszország mostani határánál indul, keresztezi Belaruszt és Ukrajnát, elválasztva utóbbi katolikusabb nyugati felét az ortodox keletiről, aztán nyugatra fordul, levágja Erdélyt Románia maradékáról, aztán átszeli Jugoszláviát majdnem pontosan azon a vonalon, amely elhatárolja a mostani Horvátországot és Szlovéniát Jugoszlávia többi részétől.” Elhíresült megfogalmazásában: „a politikai vasfüggönyt kulturális bársonyfüggöny váltotta fel.” Ld. Samuel P. Huntington: „The Clash of Civilizations?”, Foreign Affairs Vol. 72, No. 3 (1993. nyár), 22–49 („Civilizációk összeütközése”, Korunk 1996/1.) Ebből lett híres könyve: A civilizációk összecsapása és a világrend átalakulása [1996], Budapest: Európa, 2019.}

26 Vö. Tamás Gáspár Miklós: „Reformfasiszták”, Élet és Irodalom, XLIII. évf. 42. szám (1999. okt. 22.).

27 {Vojislav Šešelj (1954) a szerb szélsőjobboldali Radikális Párt (SRS) alapítója, 1998–2000 között Szerbia miniszterelnök-helyettese, a háborús és emberiségellenes bűnökért perbe fogott Slobodan Milošević szövetségese, emberiség elleni bűnelkövetőnek ítélte a Jugoszlávia ügyében vizsgálódó Nemzetközi Törvényszék a délszláv háború alatt a horvát, muszlim és más kisebbségekkel szembeni etnikai tisztogatások megszervezéséért. – Miroslav Sládek (1950), az eredetileg csehszlovák, majd cseh szélsőjobboldali Republikánusok (SPR-RSČ) alapítója, gyűlöletkeltő, EU-, bevándorló- és kisebbségellenes retorikája miatt többször beperelték, adókerülésért börtönben is ült, többször jelöltette magát Csehország elnökének, mindannyiszor sikertelenül. – Ján Slota (1953), a szélsőségesen magyar- és cigányellenes, rasszista és soviniszta Szlovák Nemzeti Párt (SNS) vezetője, Robert Fico (1964) pártjának, az Irány – Szlovák Szociáldemokráciának (Smer) a koalíciós partnere 2006-ban.}

28 {Róluk bővebben ld. „Nem lehet?” [2004], jelen kötetben, ill. az ottani szerk.-i lábj.-eket.}

29 {Jelen írás utótörténetéhez, gazdag recepciójához szintén ld. a „Nem lehet?” későbbi lábjegyzetében jelzett vitát lentebb. Vö., másfél évtized távlatából, Demény Péter: „Szeretettel Erdélyből: Vasgárdisták szellemi utódai a román parlamentben”, HVG.hu 2020. december 15., elérhető online.}

Zöld baloldal – kiáltvány

1 {Az alább olvasható kiáltvány a Zöld Baloldal Párt (ZBP) programszövege. A szervezet 2009. február 28-án jött létre, miután a Zöld Demokraták (elnök: Droppa György) kongresszusukon megváltoztatták a nevüket, s melléjük állt az Alföldi Andrea történész vezette Európai Feminista Kezdeményezés Egy Másmilyen Európáért, továbbá a Magyarországi Munkáspárt 2006 és ifjúsági szervezete, a Fiatal Baloldali Unió – Magyarországi Ifjú Kommunisták is. Már a 2009-es európai parlamenti választáson indultak volna (listavezető: Tamás Gáspár Miklós), ez azonban egy adminisztratív hiba miatt meghiúsult. A ZBP 2010. május 30-i tisztújításán Tamás Gáspár Miklóst választották elnöknek, ügyvezetőnek Kalmár Szilárdot, alelnöknek Galba-Deák Ádámot, Kalocsai Kingát, Trasciatti Attilát és Vajnai Attilát, Droppa György pedig megmaradt tiszteletbeli elnök. Ekkor már a német Die Linke is támogatta a pártot. A 2010-es országgyűlési választáson két egyéni jelöltet, az önkormányzati választáson három polgármester-jelöltet állítottak, de nem értek el számottevő eredményt. 2011-ben Tamás Gáspár Miklós lemondott az elnöki posztról, Trasciatti Attila váltotta. Kalmár Szilárd, Kalocsai Kinga és Galba-Deák Ádám kiléptek a pártból. A 2014-es választásokon a megmaradt tagok a Negyedik Köztársaság Párt (4K!) színeiben indultak, ismét sikertelenül. A ZBP formálisan nem oszlott fel, de a 2010-es évek közepe óta már honlapja sincs.}

2 {A hivatkozások feloldását ld. „Az utak elváltak” lábj.-einél.}

3 {Célzás a 2008-ban kirobbant gazdasági világválságra.}

4 {Rosa Luxemburg: A tőkefelhalmozás. Adalékok az imperializmus gazdasági magyarázatához [1913], ford. Dalos György, Budapest: Kossuth, 1979.}

5 {Az MSZP válságkezelő politikájának beható bírálatát, különös tekintettel a Bajnai-kabinet – „1945 óta [a] legjobboldalibb magyar kormány” – teljesítményére, ld. ebben a fél évvel későbbi elemzésben: „Hosszú séta egy rövid mólón” [2009], Világvége I., 402–423, az idézetet ld. 416. Vö. „Kinek kampec?” [2010], uo. 443–454.}

6 {A haladó politikai eszmék sajátos magyarországi pervertálódásáról, amelynek folyományaként mindenfajta szocialista tradíciót saját vélt progresszivitása (azaz: „nyugatossága”, újdonság-bűvölete) antiszociális intézkedésekbe sodort, a létezett szocializmus állampárti szakembereiből az államot leépítő hivatalnokokat csinált, a liberalizmus jogvédő politikáját elitizmussá tette, követőit pedig egyszerre tünteti fel pro- és antikapitalistának, ezért aztán kétszeresen is kiteszi a néputálatnak, ld. „Csonkamagyar patológiák” [2011], Világvége II., 87–112.}

7 {Ennek nyomon követését az első és második Gyurcsány-kormányok alatt ld. a Világvége I. központi fejezeteiben, különösen: „A jóléti állam kísértete” [2008], 282–326. Vö. „MSZP 1989–2009” [2009], uo. 393–402.}

8 {Ennek definitív kifejtését ld. „A képviselet válsága” [2015], Világvége II., 349–361.}

9 {Erről ld. „Van-e a népnek jövője?” és a vonatkozó lábj.-et jelen kötetben.}

10 {A célzás minden bizonnyal a hosszas érdekegyeztetések után 2009-ben elfogadott Bolkestein-irányelvre, ill. annak kiigazításaira vonatkozik. Ez a – kidolgozójáról elnevezett – direktíva az EU-n belüli munkavállalás szabályozásának egységesítését célozta. 2004–2006 között született változatait hevesen bírálták a nyugati szakszervezetek, ugyanis értelmezésük szerint úgy ösztönzött volna versenyt a keleti és nyugati munkavállalók között, hogy rögtön versenyelőnyhöz juttatja előbbieket, miután – leegyszerűsítően fogalmazva – nyugati munkavállalás esetén is hazájuk kevésbé szigorú munkajoga vonatkozott volna rájuk. Ezeket az aggályokat elhárítandó a 2009-ben elfogadott változat már nem tartalmazta a „származási ország” kitételt, hanem egyénileg elbírálandóvá tette, adott szektor munkavállalóira milyen szabályozás vonatkozik; de a közös munkaerőpiac ennél is súlyosabb korlátozását jelentette, hogy több szektort (közegészségügy, tömegközlekedés, jogszolgálat, szociális munka…) kivontak az irányelvek hatálya alól, így ezekben, végső soron, a kelet-európai munkavállalók lettek a munkapiaci verseny kárvallottai, amennyiben a célországok (viszonylag) szabadon szabályozhatták alkalmazásuk feltételeit.}

11 {Az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet, a legátfogóbb biztonságpolitikai szervezet a világon, Oroszországtól az Egyesült Államokig 57 taggal és 11 partnerállammal. Jelentősége nem mérhető a NATO-éhoz, ugyanis a tagsággal nem járnak feltétlen kötelezettségek, mozgásterét pedig tovább szűkíti, hogy elszámolási kötelezettséggel tartozik az ENSZ Biztonsági Tanácsának.}

12 {Erről az iraki háború alatt elterjedt amerikai gyakorlatról (amelyre a kínvallatás amerikai fennhatóságú területen való alkotmányos tiltása miatt volt szükség – innen a hírhedt guantánamói fogolytábor, és mellette európai, közel-keleti és észak-afrikai amerikai támaszpontok kihasználása) ld. „Isten hozta, Mr. Bush”, Világvége I., i. h.}

13 {Főként a maastrichti szerződés értelmében vett ún. „konvergenciakritériumok” alkotmányos erőre emelésével; ezek az inflációs rátát (1,5%-os felső határt megállapítva), az éves költségvetési hiányt (a GDP 3%-át megállapítva), a nemzeti valuta árfolyamát, ill. a hosszú távú hitelek kamatlábát szabályozzák az összes tagállam számára egységesen. Ezek bírálatát bővebben ld. „A jóléti állam kísértete”, i. h., kül. 315. sk. Vö. „Az ellenállás érthető hiánya” [2010], Világvége II., 25–52, ahol a második Orbán-kormány kezdeti gazdaságpolitikájának bizonyos elemei óvatos dicséretben részesülnek, miután olyan nemzetközi, „neoliberális” kompromisszumokat mondanak fel, amelyeket jelen kiáltvány is támad, míg a Bajnai-kormány zokszó nélkül vállalt. („A Nemzetközi Valutaalap, az Európai Bizottság, illetve a magyar kormány közötti nézeteltérésben véleményem szerint a magyar kormánynak, vagyis az Orbán Viktor vezette jobboldali kormánytöbbségnek volt igaza. […] Nem lehetetlen, hogy az egyensúlyi politika lazításával, a bankokra gyakorolt nyomással, a szociális és kulturális, ill. kutatási-fejlesztési kiadások (amúgy problematikus) mérséklésével, az Új Széchenyi Tervben homályosan kilátásba helyezett ösztönzők bőkezű alkalmazásával az úgynevezett kisvállalkozások […] lélegzethez juthatnak.” Uo. 25. sk.)}

14 {A Reformszövetség 2008. november 11-én alakult a 2008-as válság kezelésére. Tagjai: a Munkaadók és Gyáriparosok Országos Szövetsége és az Agrárszövetség elnöke, az Országos Érdekegyeztető Tanácsban képviselt kilenc munkaadói szervezet vezetője, a Magyar Kereskedelmi és Iparkamara elnöke és a Magyar Tudományos Akadémia aktuális és összes korábbi elnöke. Egykori és leendő gazdasági miniszterek (Békesi László, Chikán Attila, Oszkó Péter) vezették a szövetség makro- és a reálgazdaságot, a foglalkoztatáspolitikát, az adó- és járulékrendszert, valamint az önkormányzati rendszert felmérő, ezek kívánatos módosítását körvonalazó munkacsoportjait. A reformjavaslatok kidolgozása során egyeztettek a parlamenti pártokkal, de kimondottan „szakértői” tanácsokat kívántak adni. 2009. február 21-én tették nyilvánossá programjukat, a február 16-án bejelentett „Gyurcsány-csomagra” válaszul. A reformok hagyományos megszorító politikát indítványoztak, összhangban a nemzetközi pénzügyi szervezetek ekkori politikájával, így a megmaradt jóléti intézkedések (13. havi nyugdíj; munkanélküli segély, szociális támogatások és juttatások) megszüntetését vagy lefaragását, társasági adócsökkentést, vállalati adókedvezményeket és így tovább. Semelyik parlamenti párt sem vállalta nyíltan a Reformszövetség programjának megvalósítását. A kollektíva 2009. április 1-jén rendeltetését betöltöttnek nyilvánította, és feloszlott.}

15 {Ennek definitív analízisét a kettős állam (dual state) fogalmi keretében – ahol a belső állampolgári jólét és biztonság feltétele bizonyos populációk (akár az államhatárokon belüli) kizárása – ld. „A posztfasizmusról” [2000], Világvége I., 28–50, kül. 38. sk., ill. 44. sk. Ide köt vissza a főszövegben soron következő (19.) pont is.}

Megjelent a Pesti Kalligram Kft. kiadásában
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztette, valamint fordította és kiegészítő jegyzetekkel ellátta: Sipos Balázs
Olvasószerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill, aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt a Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült.
A borítóterv, grafikai elrendezés: Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 477 0

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL