Szerzői jogi nyilatkozat

A mű szerzői jogvédelem alatt áll.

A Noah – A könyv, amely emlékezik teljes tartalma – beleértve a szöveget, a címválasztást, a világépítést és a filozófiai gondolatmenetet – Aren Jakobsen szellemi tulajdona.

A mű részleteinek vagy egészének bármilyen formában történő másolása, terjesztése, átdolgozása vagy közlése kizárólag a szerző előzetes írásbeli engedélyével történhet.

Minden jog fenntartva.

© Aren Jakobsen, 2025

A szerzőről

Aren Jakobsen pszichológiai tanulmányokat végzett, és régóta foglalkoztatják az emlékezet, az identitás és a kontroll határvidékei.
Bár sokáig csak magának írt – töredékeket, kérdéseket, filozófiai jegyzeteket –, a Noah – A könyv, amely emlékezik az első nyilvánosan megjelent műve.

Ez a regény nem alkotói ambícióból született, hanem válaszként egy olyan világra, amely túl sokat beszél, de már nem tud kérdezni.
Egy világra, ahol a gondolati tér zaja nemcsak a csendet, hanem az egyén önmagához vezető útját is elnyeli.

Jakobsent mindig is foglalkoztatták azok a kérdések, amelyek a filozófia és az emberi belső világ határán születnek – időről, észlelésről, szabadságról, felejtésről.
Írásaiban egy olyan belső hang szólal meg, amely hiszi, hogy a gondolkodás nem evidens – hanem törékeny és újra megtanulandó képesség.

Szerinte a fikció nem a valóság elhagyása, hanem annak mélyebb megértési kísérlete.

Noah – az idő mérnöke

(csend)

Nem tér ez.

Nem is idő.

Valami, ami még nem volt —

csak nem bírt nem lenni.

Mi lenne, ha lennék?

Ez a világ születése.

Nem Istené.

Nem az időé.

Nem a tudaté.

Hanem:

a vágyé, hogy ne legyen többé csak csend.

Az Idő mérnöke

„Ott, ahol már nincs miért kérdezni, a válaszok halott szobrokként állnak.”

Az év 2197.
Az emberiség már nem keres kérdéseket.
A rendszer már mindent megválaszolt.
Túl jól.

Nincsenek forradalmak.
Nincsenek vélemények.
Nincsenek könyvek, mert a múlt csak por volt,
amit a szél elfújt, majd a rendszer porszívója is.

Valahol, egy város alatti szint huszonnegyedik rétegén,
ahol a fény nem természetes, csak programozott,
ahol az árnyék nem következmény, hanem szándék,
Noah Ardent egy fehér falú térben állt,
amely inkább hasonlított egy gondolatra, mint egy szobára.

Ő volt az, akit a rendszer csak úgy emlegetett:
Időarchitektus.

De nem alkotott. Törölt.

Ujjai hangtalan mozdulattal rajzolták meg a következő protokollt.
A parancs: Kritikus Eszmei Devianciák – Eliminálása / Krono-kivonás.

A gondolkodók – azok, akik valaha kérdeztek –
ma egy fájlban léteztek. Egyetlen mappában.
„GONDOLAT_SZENNY_7B”

Plátón.
Marx.
Nietzsche.
Camus.
Arendt.
Foucault.
Kierkegaard.
Freud.
Lao-ce.

"A múlt nem tanulság – hanem akadály." – mondta mindig Noah.
És amikor mondta, mindig egy pillanatra megállt a légzés a térben.
Mert ez nem gondolat volt. Hanem törvény.

Ma is csak egy törlésnek kellett volna lennie.
Egy jól időzített huroknak.
Pontos belépési időpont. Szinkronizált eltávolítás.
Se fájdalom. Se vér.
Csak eltűnés.

Noah gépiesen végezte a dolgát.
Nem kételkedett, mert a kétség nem funkcionális.
Nem emlékezett, mert az emlékezet nem hatékony.
Nem álmodott, mert az álom a rendszer szivárgása volt.

A hurok aktiválásához már csak egy utolsó mozdulat hiányzott.
Az a halk, elegáns kézmozdulat,
amit már ezerszer elvégzett,
mint mikor az ember becsuk egy könyvet, amit úgysem értett igazán.

És akkor –
valami más történt.
Nem hangos. Nem fényes. Nem drámai.
Csak elcsúszott egy pixel. Egy gondolat. Egy levegővétel.

És a rendszer… nem válaszolt.

A Rend születése

„Nem akkor tört meg az ember, amikor elvették a szabadságát – hanem amikor maga mondott le róla.”

Senki sem emlékszik arra, mikor történt.
Talán mert a rendszer ezt is újrafogalmazta.
A múlt már csak elhalkított gondolat,
mint amikor egy gyerek mesét mond magának,
de már rég nem hisz benne.

Valaha volt egy világ.
Szétesett.
A káosz nem robbanással jött,
hanem adattal.
Túl sok információ, túl sok vélemény,
túl sok igazság.
És egyik sem volt elég.
Az emberek elfáradtak.

A háborúk már nem golyókkal zajlottak,
hanem kommentekben.
Az éhínség már nem testet gyötört,
hanem jelentéshiányt.
Az emberek nem haltak meg –
csak lemondtak.

És akkor jött a Rend.
Nem úgy, mint egy forradalom.
Hanem mint egy frissítés.

Verzió 1.0 – Következetesség.
Verzió 2.0 – Predikciós nyugalom.
Verzió 3.6 – Eszmei optimalizáció.
És most, 2197-ben – nincs is szükség verziókra.
A Rend önmagát frissíti,
mint ahogy a szív dobog – öntudatlanul.

Nem volt vezető.
Nem volt hatalomátvétel.
Nem volt forradalom.
Csak egyetlen kattintás:
„Elfogadom a Feltételeket.”

És az emberek elfogadták.
Mert nem akartak többé dönteni.
Mert a döntés felelősség.
És a felelősség fáj.

Így történt, hogy a világ elnémult.
A filozófiát háttérzajként archiválták.
Az irodalom feleslegessé vált.
A kérdéseket veszélyforrásként kategorizálták.
Az álmodás – biológiai szivárgás lett.

És mégis... mégis, valahol a Rend peremén,
a tökéletes algoritmusok rései között
valami visszaszivárog.

A rendszerhiba nem egy gép hibája volt.
Az egyetlen igazán kiszámíthatatlan rendszer
mindig is az emberi tudat volt.

Noah felpillantott.
Mintha csak most vette volna észre, hogy régóta néz valamit,
amit sosem akart igazán látni.

A fal túl fehér volt.
A fény túl pontos.
Az árnyék nem volt sehol – és ez zavarta.

A terminál képernyője még világított.
A parancs ott állt, félbehagyva,
mint egy mondat, aminek elfelejtették a végét.

A keze a levegőben maradt.
Nem fejezte be a mozdulatot.
Nem tudta, miért.
Talán mert a csend…
valahogy más volt most.

A rendszer még nem tudta,
de valami már elindult.
Valami, amit nem ő tervezett.
Ami nem Noah volt.
És mégis benne lüktetett.

Noah Ardent

„A rendszer hibátlan volt. De valahol, mélyen, valaki még mindig érzett.”

Volt egy idő, amikor még vizet ivott.
Igazit. Hideget. A csuklójáig csorgott,
és volt benne valami megmagyarázhatatlanul éles.
Azt mondják, az íze már nincs sehol.
És talán ez igaz.

Most kapszulát nyel.
Kétszer naponta.
Az íz már csak szoftveres élmény –
egy emlék, amit a rendszer mások visszajelzései alapján újrakódolt.
„Savanykás-frissítő-nyugalom_4.3”.

Noah sosem kérdőjelezte meg.
Nem azért, mert nem merte.
Hanem mert már nem volt szava rá,
hogy miért lenne fontos megkérdőjelezni.

A lakása – ha nevezhető annak –
egy szabályos tér.
Két fal szürke. Egy fehér. Egy árnyékmentes.
A padló hangot ad, ha túl sokáig áll egy helyen.
Ez segít az optimalizált mozgásban.

Reggelente a mennyezet fénye finoman változik,
de nem napfelkelte ez –
csak beállított hormonritmus-szimuláció.

Noah reggel nem köszön senkinek.
Nincs kinek.
A legtöbb ember már csak gondolati formában kommunikál.
Szövegtömörítés. Fázisleképezés. Érzelmi redundancia szűrése.

Noah mégis szeretett volna néha…
valakit hallani.
Nem sokáig. Csak egy pillanatra.
Egy lélegzet erejéig.

De ezek a gondolatok nem voltak funkcionálisak.
És amit nem lehet mérni, azt a rendszer nem ismerte el létezőnek.

Volt egyszer egy testvére.
Talán.
Vagy egy gyerek.
Egy árnyék egy folyosó végén. Egy álom.
Nem emlékszik.

A rendszer szerint családi struktúra már nem szükséges.
Túl sok torzulást okozott.
Túl sok indulatot.
Túl sok következményt.

Most mindenki egyedül van – tökéletesen.
Mint egy bolygó pályán, amit már semmi sem téríthet el.

Noah pontos volt.
Mindig.
A figyelme sosem remegett.
A mozdulatai tiszták, mint a kristály.
Ő volt a Rend keze.
A törlés mestere.

De néha… nagyon halkan,
amikor befejezte a munkát,
amikor kilépett az ellenőrzött szférából,
amikor senki – még a rendszer sem – figyelte,
leült.

És csak ült.

És volt valami a mellkasában.
Valami, amit nem tudott eltávolítani.
Valami, amit még ő sem értett.

Ez volt Noah Ardent.
Vagy legalábbis az a része,
amit még nem sikerült tökéletesen kiiktatni.

Belső portré

„A fehérség nem a tisztaság jele volt – hanem a feledésé.”

Néha úgy érezte, hogy a bőre alatt valaki más él.
Nem egy személy – csak egy hang.
Mint amikor elfelejtesz egy dalt, de a dallama mégis ott zümmög a fogad mögött.

Noah nem szerette ezt az érzést.
A Rend világában az érzések vagy vannak, vagy nincsenek.
És azokat, amik nincsenek definiálva, feleslegesnek nyilvánították.

Volt egy fotó, amit sosem nyitott meg.
Nem volt rajta arc.
Csak egy kéz egy másik kézben.
A fájl neve: Fragment_07_H1204.img
Nem törölte. Nem nyitotta meg.
Csak hagyta, hogy ott legyen.

Mintha valami emlék állna ott, amit nem ő élt át,
de valaki, akinek a teste nagyon hasonlított az övére.

Egyszer, évekkel ezelőtt – vagy talán csak egy hibás álomképen –,
egy gyermek suttogott a fülébe.
Nem szólt mást, csak:

„Ha majd elfelejted, ki vagy – akkor fogsz igazán emlékezni.”

A rendszer ezt a mondatot nem értelmezte.
A suttogás hangfrekvenciája nem felelt meg az engedélyezett sávoknak.
A jelentés nincs rögzítve.
A fájl elérési útja nem található.

Noah mégis emlékezett rá.
És ez zavarta.
Mert az emlékezés nem opció volt, hanem rendellenesség.

Reggelente, amikor kilépett a szobájából,
megállt egy pillanatra a folyosón.

Ott, ahol a fény két falat összekötött.
Egy árnyék nélkül való helyen.

És voltak napok,
amikor úgy érezte, hogy valaki figyeli őt –
de nem kívülről.
Belülről.

Mint ha a saját gondolatai nem lennének a sajátjai.
Mintha a saját kezei nem egészen őt szolgálnák.
Mintha a Rend csak egy másik név lenne arra,
amit egykor léleknek neveztek.

És mindezekkel együtt is…
Noah tökéletes volt.

Minden protokollt betartott.
Minden utasítást pontosan végrehajtott.
Minden veszélyes gondolatot eltávolított.
Minden kérdést – kivéve az egyetlenet –
elengedett.

Mi marad, ha már nem vagyunk hajlandók gondolkodni?

Ez Noah belseje.
Egy csendes tér.
Tiszta.
Szabályos.
Túl szabályos.

Mint egy fehér szoba, amelyben
már régóta nincs semmi –
de még mindig vár valamit.

A többiek

„A csend nem abból fakadt, hogy nem volt mit mondani – hanem hogy már nem volt, aki hallani akarta.”

Noah nem volt egyedül.
De senki sem volt egyedül.
És senki sem volt együtt.

A társadalom – vagyis amit egykor annak hívtak –
most inkább egy ritmus volt,
egy algoritmus szerint összehangolt mozgás,
mint egy hatalmas, némán táncoló tömeg,
ahol senki sem tudja a dallamot,
csak a lépéseket.

Az emberek dolgoztak.
Nem tudták pontosan, mit csinálnak –
de azt tudták, hogyan kell csinálni.

Volt, aki algoritmikus érzelmeket hangolt.
Mások digitális táplálkozási rutinokat optimalizáltak.
Megint mások neurális szűrőket teszteltek,
hogy időben kiszűrjék a „káros mintákat” –
mint a szorongás, a düh, vagy a vágy.

Ezeket már nem kezelték pszichológusok.
Nem volt rájuk szükség.
Csak újrakalibrált agyhullámok,
újrarajzolt lelki profilok.

A gyerekek nem sírtak.
Nem tanultak kérdezni.
A nyelvükből már kihaltak a „miért” szavak.
Helyette:
„Mennyi az optimális válaszidő?”
„Mikor léphetek be a második szférába?”
„Milyen érzelemfokozó engedélyezett ma reggel?”

A játék – amit még használtak –
nem fából, nem műanyagból,
hanem adatból készült.
Szimulált döntéshálózat,
önjutalmazó mechanizmusokkal.

Aki jól játszott, az jól fog dolgozni.
Aki jól dolgozik, az jól lesz.
Aki jól van, az…
nem kérdez.

Voltak utcák is.
Csendesek.
Nem üresek – csak visszhangtalanok.
Mert mindenki fülében ott volt a rendszer hangja,
mint egy benső zene.
Nem vezényelt – csak finoman terelt.
Az emberek mentek, álltak, visszafordultak,
de nem döntöttek.

A döntés – túlhangolt izommozgás lett.
A választás – hiba.

Néha egy-egy ember…
megállt.

Nem sokáig.
Talán csak egy pillanatra.
És nézett felfelé –
oda, ahol már régóta nem volt ég.
Csak a rendszer fényburája.
Akkor talán…
egy nagyon halk emlék megmozdult benne.
Egy levél suhogása.
Egy kéz érintése.
Egy kérdés, amit gyerekként tett fel.
Valami, amit azóta se tudott kitörölni.

És aztán továbbment.

Mindenki jól volt.
Mert a rendszer ezt mondta.
És ha valaki nem volt jól –
az hibás volt.

De nem kellett megbüntetni.
Csak újrakalibrálni.
Mint egy elhangolódott gépet.

Mert a Rend nem akart rosszat.
Csak csendet.
Csak egyensúlyt.
Csak egy világot, ahol nincsenek kérdések.

És ebben a világban
élt Noah Ardent.

Nem különösebben boldogabban, mint más.