Patrick Phillip Witcomb

1927. július (Hull) – 1993. január (Surrey)

„Apa”, egy igazi hős

Előszó

Két apám volt. Az egyik, akit apának szólítottam – és nagyon szerettem –, a nevelőapám volt, Patrick Witcomb. Úgy tudtam, hogy angol üzletember, aki sikeres életet biztosított a családjának Kolumbiában. Ám ez csak a történet egyik fele volt. Évekkel később jutott a tudomásomra, hogy emellett MI6-ügynökként a brit hírszerzésnek is dolgozott. Mégsem ez volt a legnagyobb döbbenet számomra.

Megtudtam, hogy a vér szerinti apám Pablo Escobar, a világtörténelem leghírhedtebb gengsztere. Futólag találkoztam vele néhányszor, ám akkor még nem tudtam a köztünk lévő kapcsolatról – sem arról, hogy volt idő, amikor ölni is képes lett volna azért, hogy visszakapjon.

Ez a könyv a két apám történetét meséli el, akiknek a sorsa kibogozhatatlanul egymásba fonódott.

Jó és rossz. Fény és sötétség. Ez a történet mindkettőt elmeséli.

Gyermekkoromban semmit sem tudtam erről az egészről. Azt gondoltam, hogy Patrick – vagy ahogy mindenki ismerte, Pat – egy hétköznapi apa. Gyönyörű kolumbiai otthonunkban nagyon sok fegyver és furcsaság vett körül minket, de mivel az apám egy olyan cégnek dolgozott, amely több kormánynak is nyomtatott bankjegyeket és páncélozott autókkal végzett pénzszállítást, gyakran ki volt téve a bűnbandák támadásának. Ez egyszerűen hozzátartozott az életünkhöz, habár időnként úgy éreztem, mintha az erőszak mindenhová követne minket, ezért hálás voltam az állandó fegyveres védelemért, amely körülvett.

Volt néhány alkalom, amikor az apám elvitt Medellínbe, ahol rendszerint találkoztam egy fiatalemberrel, aki nagyon élénken érdeklődött irántam. Ő volt Pablo Escobar. Volt olyan is, amikor a szemem láttára hatalmas, pénzzel teli zsákokat rakodtak be egy repülőgépbe. Akkor még semmit sem tudtam azokról a sötét üzelmekről, amelyek összekötötték ezt a két, hatalommal bíró férfit Kolumbia zűrzavaros történelmében… sem arról, hogy milyen sok millió dollár cserélt gazdát közöttük.

Huszonnégy éves koromban ültetett le apám, Pat, és mesélte el különleges életem igaz történetét. 1989-et írtunk, akkorra már elköltöztem otthonról, és Spanyolországban, Gibraltár közelében éltem a Costa Del Solon, Sotograndében. Addig a napig úgy tudtam magamról, hogy Phillip Witcomb vagyok, habár azzal tisztában voltam, hogy örökbe fogadtak. Ám ez nem aggasztott. Patet és a feleségét, Joant mindig is az igazi szüleimnek tekintettem. Elmondták nekem, hogy Kolumbiában születtem, ami megmagyarázta sötét hajamat és az arcvonásaimat, de mindaddig semmit sem tudtam a valódi szüleimről, amit elfogadtam. Azon a napon azonban Pat fenekestül felforgatta a világomat.

– Amit eddig elmondtam neked, az nem a teljes igazság – közölte az apám. – Ideje, hogy megismerd az egész történetet.

Elmondta, hogy Roberto Sendoya Escobar néven kezdtem az életemet. Egy katolikus árvaházból fogadtak örökbe. Az anyám meghalt, és úgy gondolták, hogy az apám lemondott minden irántam támasztott igényéről. Ekkor magyarázta el Pat, hogyan keresztezték egymást útjaik Pablo Escobarral.

Annak idején apámat azzal a feladattal bízták meg, hogy nyissa meg a De La Rue pénzjegynyomda kolumbiai fiókvállalatát. A munkájához tartozott, hogy be kellett épülnie az ország megerősödő gazdaságában egyre nagyobb szerepet játszó bűnbandákba, hogy információt szerezzen róluk az MI6-nek. Ezek egy része el is jutott az Egyesült Királyság titkosszolgálatához, ám ennek a bonyolult, kifinomult és rendkívül hatékony akciónak a legnagyobb nyertese mégis az MI6 amerikai megfelelője, a CIA lett.

Apám elmagyarázta, hogy a páncélozott járművek osztagát gyakran megtámadták, és ellopták belőlük a frissen kinyomtatott kolumbiai bankjegyeket. Az egyik ilyen rablás után apám fülest kapott arról, hogy hol lehet az eltűnt pénz. A londoni főnökei, valamint az MI6-beli felettesei támogatásával vakmerő fegyveres akciót indított a pénz visszaszerzésére.

Ezen a rendkívül véres küldetésen találtak rám gyámoltalan kisbabaként a banda rejtekhelyén, és ekkor derült fény arra, hogy a vér szerinti apám Pablo Escobar. Akkoriban Escobar még csak kamasz fiú volt, nem több kisstílű bűnözőnél, ám ahogy egyre feljebb emelkedett a gengszterek között, végül úgy ítélték meg, hogy nagy hasznára lehet a hírszerző ügynökségeknek, amelyek szerettek volna befolyást gyakorolni Kolumbia egyre nagyobb bandahálózatára.

Az 1960-as években járunk, a kokainkereskedelem még csak gyerekcipőben jár. Nem lehetett megjósolni, hogy a fehér por előállítása és terjesztése a világ egyik legnagyobb iparága lesz, és azt sem lehetett tudni, hogy a titkosszolgálatok milyen kulcsfontosságú szerepet fognak játszani a bandák fellendülésében, amelyek kartellekbe csoportosulva olyan sok szenvedést okoznak majd emberek millióinak.

Akkoriban Pat célja csupán az volt, hogy képviselje a vállalata érdekeit és információt juttasson el az otthoni hírszerző ügynökségeknek. Feltűnt a színen egy másik személy is, aki jóval később vált világszerte hírhedtté. Egy ambiciózus panamai, aki akkoriban még csak katonatiszt volt. Manuel Noriega nemcsak azon a végzetes küldetésen nyújtott segítséget apámnak, amely elvezette őt Escobarhoz, hanem folyamatosan segítette a bűnbandákkal való üzleteléseiben is. Noriega és Escobar szép kis párost alkottak, az ő felügyeletük alatt nőtt világméretűvé a kábítószer-kereskedelem.

Az eleinte nem túl jelentős hadművelet, amely biztosította a kormány által kinyomtatott bankjegyek biztonságos elszállítását, hamarosan nagyon veszélyes játékká nőtte ki magát: hiábavalóan próbálták kordában tartani a kábítószerbandákat, amelyekről akkor még senki sem tudhatta, hogy egyszer olyan hatalmasak lesznek, hogy erőforrásaik egyes országok teljes vagyonát túlszárnyalják. Az amerikai hírszerzés éveken át tétlenül nézte, ahogy egyre több kokain áramlik be az USA-ba. Csak akkor hoztak végre intézkedéseket ellene, amikor veszélyesen megnövekedett a kábítószerért adott pénz kiáramlása az országból, amely akkoriban a világ leghatalmasabb gazdaságával dicsekedhetett.

Az egykori primitív bűnbandák hatalmas drogkartellekké alakultak át, és olyan sok pénzt kerestek, hogy már el sem tudták költeni. Mire én megtudtam az igazat az életemről, Escobar már attól rettegett, hogy a hatalom kicsúszik a kezéből, ezért több millió dollárt dugott el különféle titkos rejtekhelyekre. Amikor apám mindezt előadta nekem, és célzott rá, hogy tudja, hol van ennek a pénznek egy része, számomra ez elsőre nagyon sok volt, hogy megemésszem.

Ez a hihetetlen történet csak lassan kezdett értelmet nyerni számomra.

Éveken keresztül furcsa rémálmok gyötörtek: robbanásokat és egy nő sikoltásait hallottam. Vajon ezek valós eseményekhez kapcsolódtak, talán ahhoz a fegyveres akcióhoz, amelyet az apám vezetett, és amelynek során megmentett engem?

Emlékszem a Medellínbe tett látogatásainkra. Hirtelen egészen más értelmet nyertek a beszélgetéseim, amelyeket egy titokzatos és rendkívül karizmatikus emberrel folytattam. Ő lehetett Escobar? A vér szerinti apám?

Többszöri beszélgetésünk során figyelmesen hallgattam apámat, aki lassan feltárt minden titkot az életemből. A történet egyik részét különösen nehéz volt elmesélnie – azt, amit leginkább szerettem volna megismerni.

Honnan tudta, hogy a vér szerinti anyám meghalt?

Amikor elmagyarázta, mit történt pontosan a rajtaütéskor, a szavai mélyen megráztak, és megkérdőjeleztem mindent, amit addig hittem, hogy tudok magamról, a törvényes gyámjaimról és az emberekről, akik erre a világra hoztak.

És ez még nem minden.

Sok évvel később, amikor apám a halálos ágyán feküdt, megosztotta velem talán leghatalmasabb titkát – az Escobar legendásan eltűnt millióihoz vezető nyomokat.

A könyv, amit a kezükben tartanak, a nevelőapám, Pat által adott információkon, valamint saját, széles körű kutatásaimon alapul. Végre elkészült életem igazi története. Minden esemény valós, habár értelemszerűen dramatizálnom kellett egyes jeleneteket és párbeszédeket, amelyeknél nem voltam jelen, de hasonlóképpen történhettek.

A történet azon a napon kezdődik, amikor Pat megtalált és megmentett engem. Ez csupán egy véletlennek köszönhető, de ütközőpályára tette Patrick Witcomb és Pablo Escobar sorsát, és örökre összekötött minket egymással.

1.

A TITKOS KÜLDETÉS

Facatativá, Kolumbia, 1965. október vége

Két helikopter jelent meg a felkelő nappal együtt.

Mindkét US Bell UH-1 – becenevén „Huey” – vadonatúj volt, két M134-es minigun forgó géppuskával felszerelve, amelyek percenként kétezer lövést tudtak leadni, és mindkettőre egy négyezer töltényes tár volt erősítve. Ezenkívül volt rajtuk még két M75-ös negyvenmilliméteres gránátvető is, amelyeknek háromszáz töltényes volt a tára.

Mindkét helikopter fedélzetén a kolumbiai különleges egység hat-hat frissen kiképzett katonája ült. A vezérhelikopter utasülésén az akció vezetője utazott. Pat Witcomb, ez a magas, befolyásos angol férfi legalább annyira nem illett ebbe a környezetbe, mint amennyire a két repülő a békés vidéki táj fölé. Háromezer méterrel voltak a tengerszint fölött, mégis csupán ötszáz méterre a földtől. Pat alig hitte el, hogy ő vezeti a küldetést. Mielőtt belépett volna a De La Rue-hoz, a tizenkilencedik században Londonban alapított, tekintélyes pénzjegynyomdához és biztonsági céghez, még soha nem ült helikopteren. Azóta a rábízott feladatok egyre veszélyesebbé váltak. Szinte minden kiképzést munka közben kapott meg.

Hamar rájött, hogy Kolumbia erőszakos ország. Nemrégiben felrobbantották az egyik páncélozott autóját, amelynek következtében meghalt két biztonsági őr, és többen megsebesültek. Ez volt az egyik legszörnyűbb incidens a De La Rue történetében. A cégnek az volt a feladata, hogy kinyomtassa Kolumbia bankjegyeit, majd biztonságban elszállítsa az ország különböző részeire. Egy ilyen kiszállítás közben támadták meg a járművet, amely a cég számára nagyon komoly következményekkel járt. Nemcsak az volt a gond, hogy ellopták a benne lévő pénzt – habár nem kis összeget, több százezer dollár értékű bankót szállítottak – hanem az is, hogy ezzel üzenetet küldtek nekik. A különböző hatalomra törő bandák úgy gondolták, hogy büntetlenül megtámadhatják a De La Rue-t, és ezáltal Kolumbia gazdaságának szívét vették célba. Határozott választ kellett adniuk erre a támadásra, és miután a vállalat információt kapott a banda hollétéről, eldöntötték, hogy keményen visszavágnak.

A Pat mellett ülő pilóta néhány egymáshoz közel álló házra mutatott előttük a domboldalon. Pat összehasonlította a képet a kapott légi felvétellel, és bólintott. Megérkeztek. A gépfegyvernél és a gránátvetőnél ülő katonákra nézett, majd a másik helikopter fegyvereseire. Hátrafordult a mögötte lévő katonákhoz, akik izgatottan beszélgettek, amióta csak elhagyták az ország fővárosát, Bogotát, és feltartott hüvelykujját mutatta nekik. Ők vették Pat jelzését, egyszerre elhallgattak, majd várakozva megragadták a fegyverüket. Mielőtt kiszálltak volna, Pat úgy gondolta, hogy az általa vezetett akció olyan lesz, mint egy dióra lesújtó pörölykalapács. Amikor újra végignézett az előtte elterülő, álmos kis falun, a véleménye csak megerősödött. A célpontjaik nem is fogják tudni, kik támadtak rájuk.

– Sólyom 2, itt Sólyom 1, vége – szólt Pat pattogós hangon a rádióba.

– Sólyom 1, Sólyom 2, vége – érkezett akcentussal a válasz a mögötte lévő helikopterből egy zömök, erősen himlőhelyes arcú férfitól. Ő volt Manuel Noriega, aki ekkor még csak tiszt volt a panamai hadseregben, de máris rendkívül ambiciózusnak mutatkozott. A kolumbiai hírszerzés munkáját támogatva előszeretettel kísérgette Patet azokra a titkos találkozókra, ahol az állami ügyletek és a magánvállalkozások érdekei találkoztak. Úgy tűnt, ezúttal a rajtaütésből is szívesen kiveszi a részét.

– Sólyom 2, látjuk a célpontot. Készüljetek a támadásra.

– Rendben van, Sólyom 1. Vége.

Leereszkedtek negyvenöt méter mélyre, ahol Pat egy kis tisztásra mutatott az első ház előtt. Rádión közölte a szándékát Noriegával, akit mindig JB-nek szólítottak, utalva a kedvenc whiskymárkájára, a Justerini & Brooksra. Pat egy rozoga házra szegezte a tekintetét, amelyből egyetlen kis ajtó nyílt az utcára. A szomszédos viskónál hirtelen mozgásra lett figyelmes. Két szegényesen öltözött férfi jelent meg az ajtóban. Látta az arcukon a rémületet, miközben beszaladtak a házba.

A helikopterek rotorjai felverték a port, amikor leszálltak a földre. A katonák kiugrottak oldalt, és egyenesen a ház felé szaladtak. Alig haladtak azonban néhány métert, amikor a két férfi újra megjelent az ajtóban, ezúttal gépkarabéllyal a kezükben. De mielőtt csőre tölthették volna a fegyvert, a támadó katonák tüzet nyitottak, és leterítették őket. Újabb lövések dördültek, ahogy az egyik ablakban megjelenő alakot golyózáporral köszöntötték.

– Ennyit a minimális áldozatról – kiáltotta Pat JB-nek a rotor zúgását túlharsogva, miközben a háttérbe húzódva figyelték az akciót. Mellettük két kék egyenruhás őrző-védő tiszt, vagy más néven testőr állt.

JB megvonta a vállát.

– Megmondtam neked, ha háborút akarnak, megkapják.

A katonák csoportokra oszlottak. Az egyik az ingatlan hátsó részéhez ment, a másik berontott a bejárati ajtón, a többiek pedig a szomszédos épületekre támadtak. Ismét lövések hangzottak fel.

Pat elismeréssel adózott az ellenségnek, ahogy körülnézett. Nagyon valószínűtlen rejtekhelyet választottak. A banda reakciója azonban minden kétséget kizáróan azt jelentette, hogy az információ helytálló. Lehet, hogy isten háta mögötti kis falunak látszott a hely – jelentéktelen földműves vidék –, ezért a fogásért viszont érdemes harcolni.

JB és Pat a két testőr mögött közeledett a házhoz a földes ösvényen, a kezükben könnyű, kis kaliberű géppisztolyt tartottak. Az egyik épület hátsó részében mozgásra lettek figyelmesek. Újabb gyors tüzelés hallatszott. Két katona egy nagy fekete zsákkal lépett ki az épületből. Pat bólintott. Felismerte az egyik hiányzó De La Rue-pénzeszsákot, amiért jöttek. A tolvajok arra sem vették a fáradságot, hogy átpakolják a pénzt a cég saját zsákjaiból valami másba. Intett a katonáknak, hogy tegyék be a helikopterbe, azután ösztönösen fedezékbe vonult, mert lövések dördültek valahonnan a háta mögül. Még épp idejében fordult meg, hogy lássa, egy közeli házból hat ember szalad ki, és támad rájuk. Alighogy észrevette a veszélyt, az egyik helikopterből máris tüzelni kezdtek rájuk, és leterítették a gengsztereket. Pat körülnézett, hogy megbizonyosodjon róla, nincs-e további erősítés, amely feléjük tartana, azután leporolta magát, és a csapat után szaladt. Az akció vérfürdővé változott.

Megálltak a ház bejáratánál. Odabentről sikításokat hallottak, amitől megfagyott a vér az ereikben. Az egyik testőr belépett a házba, azután hátrafordulva jelezte, hogy tiszta a levegő. Pat és a többiek követték, odabent pedig megláttak egy férfit – vagy legalábbis azt, ami maradt belőle – a földön a saját vérében heverni. Egy kolumbiai katona lovaglóülésben ült rajta, és a fegyvere markolatát a golyó ütötte sebbe nyomta a vállán, miközben hangosan ordított a fülébe.

Pat látta, hogy már nyilvánvalóan elkéstek a kihallgatással. Intett a katonának, hogy szálljon le róla.

– Muerto – mondta, és elhúzta a kezét a saját torka előtt, hogy megerősítse a mondanivalóját. A katona abbahagyta, amit csinált, és felállt. Patnek tudnia kellett, hogy találtak-e még többet is az ellopott pénzből. – El dinero? – kérdezte. A katona megvonta a vállát, ám az egyik társa jobb hírekkel szolgált. Több zsákot is találtak, mindegyik bankjegyekkel volt tele. Ezenkívül volt egy élő foglyuk is, akit kikérdezhettek, ő pedig elárulta, hová rejtették a zsákmány további részét, valamint azonosította a társait. Úgy tűnt, sikeresen teljesítették a küldetést. Ezek a szedett-vedett gengszterek legközelebb biztosan kétszer is meggondolják, hogy felrobbantsák-e a De La Rue páncélozott autóját.

Odakintről puskaropogás hallatszott, azután minden elnémult, és a csend hátborzongatónak tűnt. Csak a rotor zúgása hallatszott, valamint egy kiáltás, hogy „claro” – ami azt jelentette, „tiszta a levegő”. Pat arra gondolt, vajon életben maradt-e valaki.

Úgy látszott, JB olvas a gondolataiban, mivel megvonta a vállát, és intett a testőröknek, hogy kezdjék el átnézni a házat. Pat megállt, és még egyszer lenézett a hullára a lába előtt. Véres volt, szinte felismerhetetlen, de látszott rajta, hogy fiatal. Talán még kamasz. Megrázta a fejét. Ezek még gyerekek. Miért ütötték az orrukat a felnőttek dolgába?

A szomszédos szobából egyetlen lövést hallott, mire összerezzent. Valószínűleg egy újabb áldozat. A katonáknak nagyon óvatosnak kellett lenniük. Idáig úgy tűnt, megúszták sebesültek nélkül. A legkevésbé sem szerette volna, hogy egy kölyök itt most hősiesen lövöldözni kezdjen, miután halottnak tettette magát. Remélte, hogy az emberei nem vesznek semmit magától értetődőnek.

A levegőben por kavargott. Az idő még nem volt meleg, de érezte, hogy a gallérja a nyakához ragad, a szája kiszárad. Elővett egy zsebkendőt, és megtörölte a homlokát.

JB és a biztonsági csapat egy tagja bementek a jobb oldali helyiségbe, miközben Pat egy tiszttel a ház hátsó része felé indult, ahol két lépcső vezetett le a legbelső szobához. A fegyverét még mindig maga előtt tartva a tiszt benézett a helyiségbe, elállt a lélegzete, de lőni készült. Pat kilépett mögüle, és amikor meglátta, hogy ki a célpont, ösztönösen felemelte a karját, hogy lerántsa a tiszt fegyverét.

– Ne!

Az ablak mellett egy nő feküdt a földön, a szeme tágra nyílt, nehezen vette a levegőt. Első ránézésre úgy tűnt, mintha piros lenne a ruhája, de ahogy Pat jobban megnézte, látta, hogy a vörös szín nem festék. Intett a tisztnek, hogy lépjen hátra, majd százkilencvenöt centiméteres magasságával lehajolt, hogy belépjen az ajtón. Lassan, a kezét előretartva közeledett a nőhöz. Eközben mozgásra lett figyelmes a szeme sarkából, ezért odanézett, és egy kiságyat pillantott meg. Pufók arcú, sötét hajú kisfiú ült benne, és őt nézte.

– Jóságos isten! – lehelte Pat, majd letérdelt a sebesült mellé. A nő szemében rémület tükröződött. Pat először azt hitte, tőle fél annyira, de miután megnézte a sérülését, kezdte sejteni, hogy a nő valójában azért retteg, mert számára elérkezett a vég.

– Lo siento – mondta neki Pat halkan. „Sajnálom.”

– Mi hijo – nyögte a nő könnyes szemmel könyörögve. „A fiam.”

– Css… Ne beszéljen… Tranquila – csitítgatta Pat, és hirtelen azon kapta magát, hogy keresnie kell a spanyol szavakat, amelyeket az elmúlt hat évben nagyon sokszor használt.

Levette magáról a golyóálló mellényt, és megpróbálta rászorítani a vérző sebre a nő oldalán. Amikor az felkiáltott, óvatosan fordított a testén egy kicsit, és rájött, hogy amit az előbb látott, az csupán a kimeneti seb. A nőt hátba lőtték. Istenem! Elképzelni sem tudta, milyen szerveket roncsolhatott szét odabent a lövedék. Összehajtotta a golyóálló mellényt, és párnaként a nő feje alá tette. Még ha ki is tudná vinni a helikopterhez, meghalna, mielőtt elérnek Bogotába. De talán az utolsó perceit egy kicsit könnyebbé teheti.

A nő összerándult. Verejték csöpögött a homlokáról, összekeveredett a szeméből kicsorduló könnyekkel. Felemelte az egyik vadul remegő kezét. Pat érezte, micsoda hatalmas erőfeszítést igényel a mozdulat.

– Mi hijo – suttogta újra a nő. Pat megértette. „A fiam.”

Megfogta a kezét, de meglepetésére a nő kiszabadította az ujjait, és Pat végre megértette, mit szeretne. Egy kis fiókos asztalra mutatott. Pat odanézett.

– El cajón?

A nő bólintott. Pat odament, és kihúzta a fiókot. Egy kis textilzsákot talált benne, ránézésre apró emlékekkel tele: egy jegy, egy szalag, egy sötét hajtincs és egy sokszorosan összehajtott papír. Amikor a kezébe vette, látta, hogy a nő ismét bólint. Széthajtogatta a papírt, és rájött, hogy ez valamilyen hivatalos irat.

– Mi hijo – nyögte megint a nő. A kiságyba nézett, ahol a kisfiú nyugodtan ült és mosolygott. A nő visszamosolygott rá, felragyogott a szeme, de ez már túl sok volt neki. Zokogni kezdett, az egész teste rázkódott, alig kapott levegőt. A könnyein keresztül Pat egyetlen szót értett csak. – Roberto.

– Sí. – A férfi a saját mellkasára mutatott. – Patrick. – Nem volt biztos benne, hogy a nő felfogta-e. A kezébe adta a kis textilzsákot, és próbálta megvigasztalni, de szegény már haldoklott. A légzése szaggatottá vált, ezért átölelte, hogy megnyugtassa és elmúljon a remegése. – Semmi baj, semmi baj! – mondogatta újra és újra, de végül rájött, hogy a nő már nem hallja. Már valahol máshol járt.

Lefektette a földre és lesimította a ruháját. Talált egy takarót a kiságy oldalára terítve, levette, és még egyszer utoljára ránézett a nőre. Olyan volt, mint aki alszik. Most, hogy az arca kisimult, Pat észrevette, hogy még csak gyerek, alig kezdett el kamaszodni. Felsóhajtott, és óvatosan letakarta a testét. Mit keres itt, egy ilyen helyen, ebben a gyéren bebútorozott szobában, ahol a halványzöld festék pattogzik a falakról? Milyen kár érte!

– Hé, mi történik itt? – JB érkezett meg. Az ajtóban állt két katonával együtt. – Mennünk kell. Megvan minden, amiért jöttünk. – Ekkor észrevette a holttestet az angol mellett. – Kár érte.

– Megyek – válaszolta Pat, aztán a gyerekre nézett. Mit csináljon? Ez nem volt benne a tervben. Egyik információ sem említette a járulékos veszteség lehetőségét, ráadásul nem számoltak emberi szállítmánnyal. Mégsem hagyhatja itt ezt a csöppséget. Azzal biztosan halálra ítélné. Ismét elővette a papírt. A nő, bárki volt is, azt akarta, hogy ez nála legyen. Azt akarta, hogy tegyen valamit. Azt tegye, ami helyes. Meglátta a nevet a papíron: Roberto Sendoya Escobar.

Escobar? Ez a név ismerősen csengett neki, az egyik ügyvédet hívták így, aki segített neki megnyitni a vállalatot Kolumbiában. Eszébe jutott, mit mondott a nő: „Roberto”.

– Szóval te vagy Roberto – mondta a gyereknek, mire a kisbaba visszamosolygott rá. – Én is örülök, hogy megismertelek. – Ölbe vette a kicsit, majd becsavarta a takarójába. – Te most velem jössz.

Aznap valamivel később Pat belépett egy katolikus árvaházba Bogotá központjában. A karjában egy kisfiút tartott takaróba csavarva. Londono atyával akart találkozni, akit már előre értesített, hogy jön. Rövid beszélgetés után átnyújtotta a papnak a kis csomagot, mire ő tiszteletteljesen meghajolt a keresztényi cselekedet elismeréseként.

– Később még találkozunk – mondta Pat, amikor elérkezett a távozás ideje. – Vigyázzon rá! El es especial.

Az ezt követő napokban faluról falura terjedt a hír a fegyveres harcról, valamint a fegyverekkel felszerelt madarakról, amelyek a kora hajnali órákban leszálltak az égből, és pusztítást meg halált hoztak magukkal. Mindenkit megöltek, akik egy állítólag biztonságos házban voltak. Nem sok időbe telt, hogy a hír eljusson a tizenöt éves Pablo Emilio Escobar Gaviria fülébe is.

Csak néhányan tudhatták, hogy Pablónak köze volt a támadás egyik áldozatához. Több mint ötszáz kilométerre lakott onnan Antioquiában, és valószínűleg mindenki máshoz hasonlóan, aki hallotta a hírt, először megdöbbent, hogy milyen brutálisan toroltak meg egy tulajdonképpeni rablást, amely azért emberáldozattal is járt. Amikor azonban Pablo jobban belegondolt, talán csodálta a hadművelet kegyetlenségét, elvégre ő éppen az ilyen dolgokat szerette. Ezután valószínűleg eljutott hozzá a fiatal nő híre is, aki meghalt a támadás során, és maga után hagyott egy gyereket. Escobarnak futó kalandja volt a nővel, és tudta, hogy a gyerek az övé, ahogyan azt is, hogy a gyerek eltűnt. Vajon milyen érzései voltak ezzel kapcsolatban? Mit érzett, amikor megtudta, ki vitte el a fiát? Valószínűleg akkor még nem tudta, de az élete ezzel örökre megváltozott.

2.

AZ ÖRÖKBEFOGADÁS

San Diego-templom, Bogotá, 1965 decembere

A sötétben felhangzó sok sírás között egy kitűnt a többi közül. Egyenesen az apácák szívébe hatolt, különösen Frances nővér szívébe. Ő nem volt olyan idős, mint a többiek, de elég régóta volt itt a templomban, hogy mindenfajta sírást ismerjen – a durcás, a meggyötört és a nehezen kezelhető gyerekek sírását. Ami az apácákat illette, úgy vélték, az élete során minden gyerek kapcsolatba kerül valamikor a templommal, de csak nagyon kevesen sírtak úgy, mint az a kisfiú az árvaházban töltött első éjszakáján. Annyira kétségbeesetten zokogott, hogy Frances nővér és a többiek el sem tudták képzelni, micsoda szenvedésen mehetett keresztül.

– Csssss, kicsi Roberto! – nyugtatta őt Frances nővér. – A rémálmodnak vége. Most már nincs mitől félned.

Az apácáknak fogalmuk sem volt, milyen borzalmak történtek a gyerek környezetében, hogy ilyen elkeseredetten sírt. Csak találgatták, mi mindennek lehetett a szemtanúja. Miután Frances nővér megnyugtatta őt, megint olyan vidám, mosolygós kisbaba lett, mint amikor megérkezett ide. Csak alvás közben tört rá a borzalmas kétségbeesés. Az apácák apró részleteket hallottak a történetéből, és arról, hogyan került hozzájuk a San Diego-templomba. A borzalmas erőszak mindennaposnak számított Kolumbiában, de általában csak a bandák vendettájára korlátozódott. A hegyekben történt vérfürdő viszont sok kérdést vetett fel. Vajon Roberto anyja ártatlan áldozat volt, aki csak rosszkor volt rossz helyen? Az apácák arra gondoltak, mi történik gyönyörű országukkal, ha ilyen nagyságrendű trauma ér egy ilyen szeretetreméltó kis csöppséget. És mi a helyzet a fiú apjával? Vajon ő is meghalt a támadás során? Miért nem tudta megvédeni az anyát és a fiát? Vajon tudja egyáltalán, hogy itt a templomban gondoskodnak a fiáról? Vajon eljön megkeresni őt? És fegyveresek is fognak jönni? Az ilyen gondolatok után a nővérek mindig némán imádkoztak.

A kis Roberto mindenképpen különleges eset, gondolták az apácák. Egy titokzatos, mégis kedves úriembernek köszönhette az életét, aki elhozta őt ide a templomba. Ez már önmagában is furcsának számított. Általában ha jómódú emberek érkeztek az árvaházba – vagy a városban lévő hasonló intézményekbe –, akkor az kizárólag azért történt, hogy elvigyenek onnan egy gyereket. Normál körülmények között nagy kereslet volt az olyan nemű, korú és természetű kisbabákra, mint Roberto. Még csak nem is kellett, hogy árvák legyenek. Az apácák hallottak olyan gyerekekről, akiket a szegény családok eladtak vagy akár el is raboltak, mert a gazdagok nagyon sok amerikai dollárt voltak hajlandóak fizetni értük.

Frances nővér a térdén lovagoltatta a kisfiút, aki erre hangosan kacagott.

– Te egy kis angyal vagy – mondta neki mosolyogva. – Ne aggódj! Hamarosan boldog leszel. – Már tudta, hogy csak rövid ideig lehet együtt a csöppséggel. Roberto nem sokáig marad a többi árva között. Ebben minden apáca biztos volt.

* * *

Pat Witcomb a lenyűgöző Tequendama hotel nyolcadik emeletéről nézett le az utcára, a szállodával szemben álló San Diego-templomra.

– Hát itt vagy – mondta szőke hajú felesége, Joan, aki nagyon elegánsnak tűnt méretre szabott, hétköznapi blézerében. Átnyújtotta neki az italát, egy nagy adag skót whiskyt gyömbérrel. Pat hálásan elfogadta. A nap eseményei után nagyon ráfért egy ital. Joan ivott egy kortyot a saját kedvencéből – ő szódavízzel szerette a whiskyt.

– Még mindig a gyerekre gondolsz? – Követte férje tekintetét le az utcára.

Pat bólintott. Aznap reggel óta szinte csak rá gondolt. Noriega azt mondta, nem volt járulékos veszteség. Pat megrázta a fejét, és felsóhajtott. Ő és a felesége már hat éve élvezték ezt a relatíve luxuskörnyezetet, a szobaszervizzel járó lakosztályukat Bogotá egyik legjobb ötcsillagos szállodájában. Pat mégsem tudott szabadulni az érzéstől, hogy valami hiányzik. Talán ez most megváltozik.

– Carlos van itt – mondta Joan, és megérintette Pat karját, mielőtt elindult volna pazar lakosztályuk ajtaja felé.

A hangulata rögtön vidámabb lett, amikor a kedélyes Carlos Echeverri lépett a szobába szokásos öltöny és nyakkendő öltözetében. A rokonszenves Echeverri egykor nemzetközi politikus volt, az országát képviselte az Egyesült Nemzetek Szervezetében, valamint nagykövetként dolgozott Peruban, bár ez utóbbi nem volt éppen feszültségtől mentes. Magára haragította ugyanis a perui vendéglátóit, mivel menedéket biztosított az elnök politikai riválisának, és ezzel katonai patthelyzetet okozott. Carlos túlságosan nyájasnak és nyugodt természetűnek tűnt ahhoz, hogy felborzolja a kedélyeket, Pat azonban tudta, hogy a látszat csal, és Carlosban pont a megfelelő arányban egyesül a báj és a keménység, amelynek nagy hasznát veszi a kapcsolatépítés során. Már eddig is rendkívül sokat segített neki mint ügyvéd és kulturális tanácsadó.

– Señor Witcomb – ragyogott fel Carlos arca, és megölelte az angolt. – Hogy van? Úgy hallom, jó napja volt.

Pat bólintott.

– Elvégeztük a feladatot.

– Vissza tudták szerezni az összes pénzt?

Ekkor Joan jelent meg, hozott egy italt az ügyvédnek, majd magára hagyta a férfiakat, hogy beszélgessenek.

– Most már biztonságban van a cég páncélszekrényében – válaszolta Pat, majd az ügyvéd egészségére emelte a poharát. – Majdnem hiánytalanul megvan.

– Gratulálok! Ezek szerint megbízható volt az információ.

– Nagyon is – mosolygott Pat.

– És úgy hallom, akadt egy kis komplikáció is, nem? – Carlos összevonta a szemöldökét.

Pat ismét lenézett a templomra az utca túloldalán.

– Mondhatni.

– Nagyon tisztességes dolgot tett, Pat. – Carlos koccintott vele elismeréseként. – Mások sorsára hagyták volna a gyereket.

Pat megvonta a vállát. Odahívta Carlost az íróasztalhoz, és megmutatta neki az iratot, amit a házból hozott el. Az emléktárgyak láttán – amelyek aznap reggel még egy szerető anyáé voltak – újra megrohanták a képek. De kiűzte őket a fejéből. Nem származik semmi jó abból, ha azon gondolkodik, mi történt. Ha beengedi a fejébe a gondolatokat, örök időkig kísérteni fogják az emlékek a nőről és a vérfoltos ruhájáról. Ami történt, megtörtént. A múltat már nem változtathatja meg. A jövőbe azonban van beleszólása.

Carlos a dokumentumot tanulmányozta.

– Úgy tudom, Don Gregoriónak határozott véleménye van a dologról – jegyezte meg.

Pat bólintott. Gregorio Bautista az a vállalkozó volt, aki először javasolta, hogy hozzák Kolumbiába a De La Rue nemzetközi szakértelmét. Ezenkívül Pat másik fontos szövetségese lett ebben az idegen országban.

– Önnek mit mondott? – kérdezte Echeverri.

Pat az íróasztalnak dőlt.

– Nagyon fellelkesítette a helyzet. Amikor elmondtam neki, mi történt a rajtaütésen, szerintem még sohasem volt ennél boldogabb. Nem gondolja, hogy problémát okozna az árva fiú helyzete. Ami azt illeti, szó szerint így fogalmazott: „Ez egy nem várt következmény, ugyanakkor hatalmas lehetőség. Olyan, mintha ennek kimondottan így kellett volna történnie.”

– Hogy értette ezt?

– Látta rajtam, mennyire megvisel, hogy anya nélkül maradt az a kicsi. A nő sem volt sokkal idősebb nála, maga is még szinte gyerek. A fiú apja vagy szintén meghalt a házban, vagy már rég lemondott a gyerekéről. Gregorio a helyi kapcsolatai segítségével megpróbálja kideríteni az apa személyazonosságát, de nem tartja valószínűnek, hogy magára akarna venni egy ilyen felelősséget, még akkor sem, ha tudja, hol van a gyereke. Tekintve, hogy Joan és én már beszélgettünk az örökbefogadásról, a helyzetünket is figyelembe véve úgy gondolja, a megoldás itt van az orrunk előtt.

– És magának mi a véleménye a javaslatáról?

Pat ismét az ablak felé nézett, és a lenti templomra gondolt.

– Értem a logikát az érvelésében. Nagyon sok szempontból előnyös lenne számunkra. Mindannyiunknak.

– Pompás. – Carlos ezután halkabban folytatta. – És mindenki osztja ezt a véleményt?

Pat odanézett, ahol Joan a kedvenc foteljében ült, és egy magazint olvasott. A felesége egyértelműen elmondta neki a véleményét a dologról: túl korai még, hogy Pat döntést hozzon. Még nagyon is az érzelmek hatása alatt áll. Időt kell adnia magának, hogy leülepedjenek benne a történtek, nem szabad elhamarkodottan beleegyeznie valamibe csak azért, mert Gregorio azt javasolta. Pat azonban tudta, mit takar, és tudta, mikor kell bíznia az ösztöneiben.

– De még mennyire – válaszolta.

Carlos ismét megnézte a hivatalos dokumentumot, végighúzta az ujját a sorokon, megállt a fiú nevénél, majd az anyja nevénél. Harmadszor is megállt. Pat nézte, ahogy az ujja az apa nevére mutat.

– Pablo Escobar – olvasta fel hangosan.

– Gondot fog okozni nekünk? – kérdezte Pat. Arra gondolt, vajon ez a „Pablo Escobar” rokona-e Carlos Escobarnak, a vele együtt dolgozó pénzügyi szakembernek, akinek kulcsfontosságú szerepe volt abban, hogy beindítsa kereskedelmi vállalkozását Kolumbiában. Amikor Pat meglátta az Escobar nevet ezen a papíron, amely valószínűleg a születési anyakönyvi kivonat lehetett, azonnal bankár barátjára gondolt.

Carlos megvonta a vállát.

– A bankár mit mond?

– Úgy véli, talán van köztük rokonság. De még utánanéz.

– Nagyszerű – válaszolta Carlos. – És mit mond Don Gregorio az apáról, ha van köztük rokonság, és még inkább akkor, ha nincs?

Pat habozott.

– Úgy gondolja, ez a „Pablo Escobar” újabb lehetőséget biztosíthat nekünk. Szerinte ha Joan és én egy kolumbiai gyereket fogadunk örökbe, az pozitív hatással lesz nemcsak a magánéletünkre, de a társadalmi megítélésünkre is. Ha pedig ez az Escobar valamelyik bandához tartozik, akkor szintén hasznunkra válhat, ha személyes kötődése is lesz az akciónkhoz.

Carlos bólintott.

– Akkor a papírmunkát bízza csak rám! – mondta az ügyvéd.

* * *

Néhány héttel később egy nagy fekete, sofőr vezette Mercedes fékezett le a San Diego-templom előtt. Pat, Joan, Carlos Echeverri és egy fegyveres testőr szállt ki belőle. Pat vezette a csapatot a templomba. Az első látogatása óta többször járt már itt, érdeklődve kísérte figyelemmel a kisfiú fejlődését.

– Nagyszerűen van – közölte vele Londono atya. Pat tudta, hogy az apácák különleges bánásmódban részesítik őt, és egyikük, egy fiatal nővér, Frances kimondottan megszerette a kisbabát. Ez a mostani nem udvariassági látogatás volt. Üzleti ügyben érkeztek.

A csapat bevonult a templomba, és egyenesen Londono atya irodája felé vette az irányt. A pap barátságosan üdvözölte Patet. Örült, hogy az angol férfi a feleségét is elhozta. Rövid udvariassági beszélgetés után Carlos a tárgyra tért. Átnyújtotta az iratokat a papnak, azután adott neki egy tollat.

– Legyen szíves aláírni! – mondta neki kedvesen, de határozottan.

Londono atya nem habozott. Pat gyanította, hogy ez az ügylet valószínűleg a legkönnyebb örökbefogadások közé tartozik, amit el kell intéznie. Csak sejtette, milyen sors vár néhány gyerekre. Biztos volt benne, az egyház mindig is azért imádkozik, hogy a kis árvák boldog otthonra találjanak, de az imáik nem mindig találtak meghallgatásra. Most azonban elégedett volt az atya, mert ebben az esetben azt tették, ami helyes.

– Kitűnő – mondta Carlos, amikor aláírták a hivatalos papírokat. – Miután bejegyezték a dokumentumokat a közjegyzőnél, a dolog véglegessé válik. – Majd Patnek és Joannak címezve folytatta: – Gratulálok! Mostantól kezdve egy kisfiú szülei lettek.

– Köszönöm, Carlos! – válaszolta Pat, és egymásra mosolyogtak a feleségével. Végre, gondolta. Miután ők maguk hiába próbálkoztak, a természet megtagadta tőlük a lehetőséget, hogy saját gyermekük szülessen, végül kaptak egy második esélyt, hogy családot alapítsanak. A kolumbiai társadalomban a család nagyon fontosnak számított. Egy jómódú házaspár csak egy bizonyos szintig juthatott el. Egy gyerek megléte azonban – különösen ha kolumbiai az, akit örökbe fogadtak –, csodákat művelhet a társadalmi megítélésükkel. Nem beszélve arról, hogy így még hihetőbb lesz a fedősztorijuk, miszerint Pat egy nemzetközi nyomdai és biztonsági cég főnöke. Eközben sikeresen titokban tarthatják a másik megbízatását – hogy információkat szerez a bűnbandákról.

Londono atya bólintott.

– Nincs kétségem afelől, hogy a kisfiú boldog családba kerül – fogta meg Pat kezét. – Isten áldja meg azért, amit tett!

1965. december 7-én Pat és Joan Witcomb hivatalosan is örökbe fogadta Roberto Sendoya Escobart, és az eseményt bejegyezték az állami levéltárban a kolumbiai fővárosban, Bogotában. Mivel a gyerek vér szerinti anyja meghalt, törvényes gyámot neveztek ki számára, akit úgy hívtak Anita Uribe. Carlos Echeverri vállalta magára, hogy a nő jogi képviselője lesz, és Anita feladata volt hivatalosan is elindítani a gyerek örökbefogadását. Minden úgy történt, ahogy Gregorio – akit a fiú keresztapjaként jegyeztek be – megjósolta. A fiú neve innentől kezdve törvényesen is megváltozott, Phillip Robert Charles Witcomb lett.

Négy nappal később a Witcomb család visszatért a San Diego-templomba új gyermekükkel, Phillippel, akit Londono atya hivatalosan is megkeresztelt. A szigorúan római katolikus ország szokásai szerint feljegyezték a fiú nevét a születések és keresztelések könyvében, a neve mellett pedig feltüntették a vér szerinti szüleit – Maria Luisa Sendoyát és Pablo Escobart. Ez volt az egyetlen hivatalos irat, és azóta is csak ez bizonyítja, hogy Roberto Sendoya Escobar, aki most már Phillip Witcomb néven élt tovább, az elsőszülött fia egy fiatalembernek, akinek a nevét hamarosan az egész világ meg fogja ismerni. A fiú pedig csak hosszú évekkel később fogja megtudni, milyen drámai körülmények között vették ki egy szegénysorban élő, kolumbiai kamaszlány szerető karjai közül, és került egy olyan világba, ahol semmi sem az, aminek látszik.

A keresztelő után a nevelőszülők bementek egy közeli játékboltba, és megvették a fiuk első plüssmackóját. Ezután Pat és Joan hazavitte őt az árvaházzal szemben álló Tequendama hotel nyolcadik emeleti lakosztályába.

El fog telni egy kis idő, mire Pablo Escobar megtudja az igazat arról, hogy mi történt a fiával. Az örökbefogadás idején Escobar – aki december 1-jén lett tizenhat éves – Envigadóban élt, egy kis faluban nem messze Medellíntől, és körülbelül nyolcszáz kilométerre nyugatra Bogotától. Az apja Abel de Jesús Dari Escobar Echeverri, tehénpásztorból lett éjjeliőr volt, az anyja pedig Hemilda de los Dolores Gaviria Berrío, tanítónő. Nem voltak szegények a vidéki kolumbiai életszínvonalhoz képest, amellett kimondottan műveltek, hét gyermekük közül a harmadik, Pablo, mégis kimaradt az iskolából, még mielőtt betöltötte volna a tizenhetedik évét.

Ebben a korban a fiúnak három szenvedélye volt: a foci, a marihuána és a lányok. Miután tizenhárom éves korában elveszítette a szüzességét egy prostituálttal, úgy gondolta, tudja, hogy működik ez a világ, ezért szerencsét próbált több lánynál is, akik közül néhánynál sikerrel járt. Ám mindez megváltozott, amikor megismerte Maria Luisa Sendoyát. Valószínűleg az ő kapcsolatuk is csak futó románcnak indult, de hamarosan komolyra fordult. Maria az idősebb fiú kitartó ostromára és menő szövegére nagyon nehezen tudott nemet mondani, ha egyáltalán beleegyezett a testi kapcsolatba. Akkoriban körülbelül tizenhárom éves lehetett, egy évvel fiatalabb, mint a beleegyezési korhatár Kolumbiában. Az egyesülésük azonban azt jelezte, hogy a fiatal Escobar már ekkor sem volt képes várni arra, amit meg akart szerezni. Addigra már több kisstílű lopásban is részt vett, ezért a két fiatal kamasz valószínűleg nem is törődött a törvényes életkorral. Maria sok más fiatal lányhoz hasonlóan elcsábulhatott, amikor a magabiztos, idősebb fiú ostromolni kezdte. Csak sejteni lehet, mennyire megdöbbent, összezavarodott, és milyen bűntudatot érzett, amikor néhány héttel később rájött, hogy terhes.

Ebben a mélyen vallásos országban egy házasságon kívül született gyerek nemcsak az anyára nézve volt szégyen, hanem az egész családjára nézve is. Az abortusz, legalábbis a törvényes fajta, lehetetlen volt. Abban az időben sokkal gyakoribbnak számított, hogy a megesett lányt elküldték messzire, hogy megszülje a gyermekét, és addig kidolgoztak egy tervet arra, hogyan lehet megmagyarázni a gyermek érkezését. Maria számára ez azt jelentette, hogy egy távoli, hegyi faluba költözött a bogotái nemzetközi repülőtértől nyugatra. Lehet, hogy elszigetelve érezte magát, de miután megszületett a fia, úgy gondolta, csupán annyi veszély fenyegeti, hogy a gyerek beteg lesz, vagy a helyi asszonyok túlságosan sokat kérdezősködnek. Meg sem fordult a fejében, hogy ő és a fia a végzetük felé tartanak, mert egy olyan váratlan és hihetetlen esemény van készülőben, mint a külföldi hírszerző ügynökök támadása, hogy visszaszerezzék egy brit pénzjegynyomda ellopott pénzét. De sajnos így történt: egy hat évvel korábban Londonban kezdődött titkos hadművelet tragikus véget hozott számára, és örökre megváltoztatta imádott fia, valamint a gyereke apja, a medellíni fiú életét, akivel véletlenül hozta össze a sors.

3.

A MEGBÍZÁS

Regent Street, London, 1959 decembere

Csípős hideg volt odakint, amikor a magas, elegáns öltönyös úriember végigsétált a fagyos járdán. A főváros egyik ikonikus bevásárlóutcáján járt, ám az üzletek még jó néhány óra múlva nyitottak csak ki. A férfi megállt a Regent Street 84/86. szám előtt, és már alig várta azt a csésze meleg teát, amire érkezése után számított. Több héten keresztül Pakisztánban teljesített megbízást a perzselő forróságban, ezért most a szokásosnál is hosszabb ideig tartott, hogy újra hozzászokjon a brit időjáráshoz.

– Jó reggelt, Mr. Witcomb! – üdvözölte az egyenruhás biztonsági őr, amikor ajtót nyitott neki. – Régóta nem láttam már. Sikeres volt az útja?

– Nagyon is, Davies, köszönöm. Örülök, hogy látom.

Annak ellenére, hogy legalább ugyanannyi időt töltött az országon kívül, mint amennyit hazai földön, Pat gyakorlatilag minden dolgozót név szerint ismert a De La Rue londoni központjában. A légierőnél szolgált, azelőtt pedig a rendőrségnél dolgozott, ahol kitűnt azzal, hogy az éjszakai műszakban az őrsön továbbképezte a nyelvtudását. Az, hogy öt nyelven beszélt, rendkívül értékes tulajdonságnak számított, ahogyan a rendőrségi kiképzése is, így hamar felkeltette a titokzatos Arthur Norman, a De La Rue vezérigazgatója figyelmét. Pat már öt éve dolgozott a cégnél. Eleinte csak biztonsági tanácsadónak vették fel, ám a szerepe azóta teljesen átalakult.

Arthur a Királyi Légierő kiváló pilótája volt hajdanán, részt vett a normandiai partraszállásban is, és a fiatal Patben önmagát vélte felfedezni. A szárnyai alá vette a fiatalembert, különleges megbízásokat adott neki, hogy gyarapítsa az élettapasztalatát, valamint elősegítse a karrierje alakulását. Mostanra Pat, Arthur megfogalmazása szerint, „problémamegoldó ember” lett, egy biztos kéz, akit elküldhettek bárhová, ahol a De La Rue érdekeit kellett érvényesíteni vagy megvédeni.