Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Jack McDevitt

Chindi

2003, ACE

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

ISBN 978 963 551 143 3

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2003 by Jack McDevitt

© Hungarian translation 2023, Szente Mihály

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Susannek és Harlannek

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Adósa vagyok dr. David L. Dawsonnak, a Johnson Űrközpont munkatársának és Walter Cuirle-nek a technikai támogatásért; Holly McClure-nak a csindiért; Christopher Schellingnek a címekkel kapcsolatos kitartásáért; Ralph Vicinanzának, amiért mindig kéznél volt, amikor szükségem volt rá. Sara és Bob Schwagernek a kéziraton végzett munkájukért. Susan Allisonnak és Ginjer Buchanannek, akiknek ablakában mindig égett egy gyertya. És, mint mindig, Maurennak.

„Uszadékfából ne rakj tüzet, mert lehet, hogy egy csindi hajította a vízbe, akit aztán a tüzed fénye elvezet hozzád!”

(Navahó tabu)

„Az éj erdejében,

A világ peremén,

A fák örökké élnek.”

(Haemon: Haemon összes verse, 2114.)

„Bizonyos értelemben manapság is tábortüzek körül ülünk, történeteket mesélünk egymásnak, és azon töprengünk, hogy mi van körülöttünk, a sötétségben. És még most sem tudjuk. Nem látunk túl a tűz folyton mozgó, halvány fénykörén.”

(Spenser Abbott: A szimmetriák meghajlítása, 2201.)

„Élőben Babilonból és Urból, és Athénból, és Alexandriából, és Rómából, ezer nemzedék hangja sürget minket, biztat minket, hogy folytassuk.”

(Tia Kosanna: Hosszú távú szemlélet, 2044.)

PROLÓGUS

2220. június

„Nem tudom, hogy a világ milyennek lát engem: a saját szememben csak egy fiú vagyok, aki a tengerparton játszik. És újra meg újra azzal szórakoztatom magam, hogy keresek egy, az átlagosnál simább kavicsot vagy szebb kagylóhéjat, míg az igazság óceánja felfedezetlenül terül el előttem.”

(Isaac Newton, 1725.)

A Benjamin L. Martin – a kapitánya és az utasai számára Benny – a kutatási territóriumának határánál járva, a VV651107-es számon katalogizált neutroncsillag körül keringett, amikor berepült a történelemkönyvekbe.

A kapitánya Michael Langley volt, a hatszor nősült, háromszoros apa, gyógyult drogfüggő, egykori teológia szakos hallgató, amatőr színész, amatőr zenész, és hivatása gyakorlásától eltiltott ügyvéd. Langley legalább fél tucat különböző életet élt már, ami természetesen nem volt nehéz abban a korban, amikor az emberek élettartama elérte a kettő, néha a három évszázadot.

A fedélzeten tartózkodó kutatócsapat tizenegy szakértőből állt, fizikusokból, geológusokból, planetológusokból, klimatológusokból és még néhány titokzatos terület mestereiből. Mint az Akadémia emberei általában, rendkívül komolyan vették a munkájukat. Méricskéltek, bökdöstek, és megmérték a hőmérsékletét minden elérhető világnak, holdnak, csillagnak és porfelhőnek. És természetesen rajongtak az anomáliákért, valahányszor csak rájuk bukkantak. De Langley tudta, hogy ez csupán a bolondok játéka, mert ha annyi időt töltöttek volna a határvidéken, mint ő, rájöttek volna, hogy minden, amit különösnek, feltűnőnek vagy „figyelemre méltó”-nak találtak, az pár tucat fényéven belül ezerszer megismétlődik. Az univerzum végtelen ismétlésekből állt. Olyan, hogy anomália, nem létezett.

Példának ott volt mindjárt ez a neutroncsillag. Szürke biliárdgolyóra emlékeztetett, legalábbis emlékeztetett volna, ha sikerült volna megvilágítani. Az átmérője csupán néhány kilométer lehetett – legfeljebb akkora volt, mint Manhattan –, de a tömege és a sűrűsége messze felülmúlta egy csillagét. Iszonyatos súlyával eltorzította a teret és az időt, úgy terelte el a környező csillagok fényét, hogy óriási haló vette körül. Megbolondította Benny rendszereit és óráit, az utóbbiak néha visszafelé jártak. A felszínén olyan magas gravitáció uralkodott, hogy Langley, ha elérhette volna, nyolcmilliárd tonnát nyomott volna.

– Cipőben vagy anélkül? – kérdezte annak idején az asztrofizikustól, aki megmutatta neki a számítást.

Az elképesztő vonások ellenére ebből az objektumból legalább hat létezett a közvetlen környéken. A valóság úgy festett, hogy rengeteg halott csillag lebegett errefelé. Senki sem figyelt fel rájuk, mert nem adtak ki hangokat, és teljességgel láthatatlanok voltak.

– Ami érdekessé teszi – magyarázta Ava a kapitánynak –, hogy bele fog ütközni ebbe a csillagba. – Az ujjával megkopogtatta a képernyőt, de Langley nem tudta biztosan, hogy a nő melyik csillagra gondol. – Tizennégy bolygója van. Kilencmilliárd éves, de ez a szörnyeteg szét fog szórni mindent. És valószínűleg széttépi majd azt a napot.

Langley néhány nappal korábban hallotta már ezt, de tudta, hogy nem az ő életében fog megtörténni.

Ava Eckhart azon kevés utas közé tartozott, aki nem csupán a szakmájának élt. A fekete nő vonzó volt, módszeres és barátságos. Partikat szervezett a hajón. Imádott táncolni. Szívesen beszélt a munkájáról, de rendelkezett azzal a képességgel, hogy tudott közérthetően fogalmazni.

– Mikor? – kérdezte Langley. – Mikor fog ez bekövetkezni?

– Körülbelül tizenhétezer év múlva.

Hát akkor ennyi. A tudósoknak már csak egy kis türelemre volt szükségük.

– És maguk nem várhatnak – állapította meg Langley.

A nő sötét szeme felparázslott.

– Ebben igaza van – mondta Ava, aztán az a belső tűz kihunyt. – Ez a gond azzal, hogy idekint vagyunk. Minden, ami érdekes, irdatlan időskála szerint történik. – Felkapott egy bögrét, és megkérdezte a férfitól, hogy kér-e kávét.

– Nem – felelte Langley –, köszönöm, egész nap ébren vagyok tőle.

Ava mosolygott, kávét töltött magának, és letelepedett az egyik ülésre.

– Amúgy igen – folytatta aztán –, szeretnék itt lenni, amikor megtörténik. Hogy láthassak valami ilyesmit.

– Tizenhétezer év? Jobb lesz, ha ügyel a táplálkozására.

– Azt hiszem – mormolta Ava, továbbra is eltöprengve –, ha elég ideig élne ahhoz, hogy megérje, kellene még néhány ezer év, hogy végignézze a folyamatot.

– Ezért vannak szimulációink.

– Az nem ugyanaz, mintha itt lennénk – felelte Ava, és megcsóválta a fejét. – Még ha itt lenne is, sok mindenből ki lenne zárva. Vegyük például a csillagot. – A 1107-esről beszélt, a neutroncsillagról, amely körül keringtek. – Itt vagyunk, de nem jutunk elég közel hozzá ahhoz, hogy láthassuk.

Langley rámutatott a képernyőkre, amelyek a csillag képét mutatták.

– Úgy értem, hogy valóban lássuk – tette hozzá Ava. – Hogy a felszíne felett repüljünk. Lepattintsunk róla némi fényt.

– Sétáljunk rajta egyet.

– Így van! – vágta rá Ava, és a lelkesedése a felszínre tört. Zöld rövidnadrágot viselt, illetve fehér pulóvert, amelyen az „Ohio Egyetem” felirat díszelgett. – Van antigravitációnk. Csupán egy jobb generátor kellene.

– Egy sokkal jobb.

Az egyik monitoron megjelent a hajó mesterséges intelligenciájának képmása. A rendszer Ahab formájában jelentkezett, és mint az Akadémia hajóinak összes MI-je, a Bill névre hallgatott.

A zord, acélos szempár, a pofaszakáll és a szélfútta fekete bársonypulóver túl ismerős látvány volt ahhoz, hogy Langley felfigyeljen rá. De az utasai mindig megriadtak, valahányszor feltűnt valahol. Ha Bill öntudatos entitás lett volna – a teremtői állították, hogy nem az –, Langley azt hitte volna, hogy Bill jókat szórakozik az utasok kárára.

– Kapitány, különös jelenséggel találkoztunk – jelentette az MI.

Langley meglepődött a közlés formáján. Bill általában csak rázúdította az információkat, minden szépítgetés nélkül.

– Mi az, Bill?

– Mostanra eltűnt. De egy mesterséges rádióadás volt.

– Rádióadás?

– Igen. A 8,4 gigahertzen.

– És miről szólt? Kitől származott?

A széltől vörös szemek közelebb húzódtak egymáshoz.

– Egyik kérdésre sem tudok válaszolni, kapitány. Nem az általam ismert nyelveken vagy rendszerekben szólt.

Langley és Ava összenéztek. Messze jártak az otthonuktól. Rajtuk kívül nem voltak mások idekint.

– A jel sávban haladt, irányított volt – tette hozzá Bill.

– Nem általános szórású?

– Nem. Néhány másodperccel ezelőtt haladtunk át rajta.

– Értettél belőle valamit? Bármit?

– Nem, kapitány. A mintázata alapján egyértelműen mesterséges eredetű. Ezen túl minden feltételezés csak találgatás.

Ava a képernyőkön látszó csillagmezőket bámulta, hátha valami megmutatja magát, majd megkérdezte:

– Mennyi a bizonyossági szinted, Bill?

– Kilencvenkilenc egész nyolc, óvatos becsléssel – felelte Bill, és a helyzetjelző képernyőn írásjelek kezdtek lefutni. – Tessék, így néz ki. Az impulzusokat képjelekkel helyettesítettem.

A kapitány nem látott semmiféle rendszert, de kétkedés nélkül elfogadta Bill véleményét.

– Azt mondod, Bill, hogy van idekint egy másik hajó?

– Én csak azt mondom, hogy volt itt egy jel.

– Honnan jött? – kérdezte Ava. – Melyik irányból?

– Nem tudom biztosan. De úgy tűnt, hogy a 1107 felől érkezett. A neutroncsillag felől. Feltételezem, hogy kering körülötte valami. Túl gyorsan haladtunk át a sávon ahhoz, hogy ráállhassak.

Langley a képernyőn átözönlő jelekre sandított. Addig figyelte őket, amíg el nem fogytak.

– Ennyi – jelentette be Bill. – Szeretnéd, hogy újra lejátsszam a felvételt?

A kapitány Avára pillantott, aki megrázta a fejét.

Langley ekkor felnézett az MI képére. Az arc vékony volt, és megviselt. A szürke eminenciás személyiség, amit Bill rendszerint akkor vett fel, amikor fontos dolog történt.

– Bill, meg tudjuk találni? – kérdezte a kapitány.

– Az irányított jelet? – kérdezett vissza az MI, és rövid tétovázás után folytatta: – Ha feltételezzük, hogy a miénknél magasabb orbitális pályáról származik, akkor meg kell várnunk, hogy újra találkozzunk vele.

– Mennyi idő kellene hozzá?

– Nincs elég adat.

– Találgass!

– Valószínűleg több hónap.

Langley nem tudta elhinni, hogy megtörtént. Hogy éppen idekint. Valószínűbbnek tűnt, hogy hiba van valahol.

– Figyelj, Bill, tudsz adni bármilyen becslést a forrás helyzetét illetően?

– Semmit, kapitány. Ahhoz még egyszer meg kéne találni.

A kapitány Avára nézett.

– Valami el van cseszve – mondta halkan. – Megesik néha. Hiba van a rendszerben.

– Talán – felelte Ava.

– Bill, futtass le egy diagnosztikát! – rendelkezett Langley. – Nézzük meg, találsz-e valamilyen belső problémát, ami felelős lehet a jelenségért!

– Már megtettem, kapitány. Úgy tűnik, minden rendben.

Ava félig lehunyta a szemét. Valahová befelé nézett.

– Hadd intézze Pete! – javasolta aztán.

Pete Damonról beszélt, a projektigazgatóról. Pete a világ leghíresebb fizikusai közé tartozott, főleg azért, mert ő vezette az Univerzumot, egy rendkívül népszerű tudományos sorozatot, amivel rengeteg támogatót nyert meg az olyan szervezeteknek, mint az Akadémia, de egyben irigységet ébresztett számos pályatársában.

Langley hangokat hallott a tat felől, ahol az utasai az idővel kapcsolatos kísérleteket végeztek. Jóllehet a 1107 még csak kétszázmillió éves volt, valójában már több mint kétmilliárd éve lebegett itt. Amikor Ava megpróbálta elmagyarázni a kapitánynak, hogyan történhetett az, hogy az idő sokkal lassabban telik az objektum gravitációs mezőjének alján, mint az univerzum más részeiben, egyszerűen nem tudta felfogni az elméletet. Természetesen tudta, hogy igaz, de megfájdult a feje, ha elkezdett ilyesmiken gondolkodni.

Ava az egyik másodlagos képernyőre kapcsolta Pete-et, és lefolytatott vele egy gyors beszélgetést. Pete a homlokát ráncolta, majd megrázta a fejét, lesandított a saját monitoraira, és kijelentette:

– Nem lehet.

– Akkor hagyjuk az egészet? – kérdezte Ava.

Pete ismét lefelé pislogott, majd suttogva tárgyalt a mellette álló, sötétbe burkolózó alakokkal. Végül gombokat nyomkodott, és megszólalt:

– Ne! Megyek felfelé!

Ajtók nyíltak és záródtak. Langley lépteket és izgatott hangokat hallott.

– Úgy tűnik, felizgattad a bennszülötteket, Ava – állapította meg.

– Nem lep meg – felelte a nő, és boldognak látszott.

Pillanatok alatt többen rontottak be a hídra. Pete. Rick Stockard, a kanadai. Hal Packwood, aki most vett részt először ilyen hosszú utazáson, és aki mindenkit az őrületbe kergetett, mert folyton a mindenféle csodákról áradozott. Miriam Kapp, aki az idővel kísérletezett. És még két-három fő. Mindenki hevesen zihált.

– Honnan jött? – kérdezték egyszerre többen. – Tényleg hallottunk valamit?

– Vesszük még?

– Az isten szerelmére, Mike! – szólalt meg Tora Cavalla, egy csillagász, aki megdöbbentő szexuális étvággyal rendelkezett. – Elkezdtük keresni a forrást? Felfogtátok, hogy talán van valaki idekint?

– Felfogtuk – közölte Langley. Nem kedvelte különösebben Torát. A nő a magatartásával felfordulást okozott, és úgy tűnt, hogy mindenkit idiótának tart. Ez a fajta viselkedése valószínűleg észrevétlen maradt volna, például a CalTech-en. Ám egy csillaghajó bensőséges, zárt környezetében, ahol az emberek hónapokig laktak együtt, a nő klausztrofóbiát és féltékenységet ébresztett többekben. – Természetesen keressük. De ne számíts sokra! Fogalmunk sincs, hogy hol lehet a forrás. És ennek a vasgolyónak a közelében minden eredmény gyanús. A gravitációja mindent eltorzít.

– Azért csak keressük! – mondta Packwood olyan hangsúllyal, mintha ő lett volna a parancsnok.

– Van más valószínű magyarázat? – vetette fel Tora. Széles, fehér homlokára mély ráncok gyűrődtek ezekben a pillanatokban. Az esemény valóban felkeltette a kíváncsiságát.

– Mindig fennáll a műszerhiba lehetősége. De Bill állítja, hogy nem arról van szó.

Tora ekkor Pete-re pillantott, és a tekintetével könyörgött neki, hogy változtassa a küldetést a jel utáni vadászattá.

– Ezt nem írhatjuk le mindaddig – jelentette ki Pete –, amíg nem tudjuk, hogy honnan származik az adás. – A magas, hosszú lábú férfi általában komoly volt. A szeméből sejtelmes tekintet sugárzott, ami azt sugallta, hogy mindig titkol valamit. Langley azt gondolta róla, hogy úgy néz ki, mint egy jól kereső zsebtolvaj. De Pete mindig állta a szavát. Mindenki elhihette azt, amit mondott. – Egészen pontosan mit találtunk, Mike? – kérdezte fennhangon.

– Egy egyszeri adást. De Bill ennél többet nem tud mondani róla.

– Hallhatnánk? – tudakolta Packwood.

– Bill, játszd le a felvételt! – kérte Langley. – Ezúttal a hangot!

Az adás két másodpercig tartott, egy sor csipogásból és sípolásból állt.

– Nem tudjuk megfejteni a jelentését? – kérdezte Pete.

– Nem – felelte Langley. – Egy kukkot sem értünk belőle.

A csapat tagjai elkomorodva pillantgattak egymásra. Hirtelen befutott még néhány ember.

– Ez csakis azt jelentheti, hogy van idekint egy másik hajó – jelentette ki Pete. – Vagy egy műhold.

– Nincs itt semmi, ami a miénk – mondta egy Wanda nevű csendes, fiatal technikusnő, aki az imént érkezett. – Kétszer is ellenőriztem.

Pete bólintott.

– Mit keresne itt bárki? – vetette fel Tora.

– Mi is itt vagyunk – dünnyögte Langley.

Tora a fejét rázva kérdezte:

– A szenzorok nem csípnek el semmit?

Langley már ellenőrizte a műszereket, de most megint rájuk pillantott – továbbra is teljes volt a csend.

– Ha volna itt valami, szerintem meglátnánk – vélekedett Stockard, egy nyers, agresszív alak, aki egy másik korban szinte biztosan katona lett volna.

– Nos, az ilyen helyeken furcsa állapotok uralkodnak – mondta Packwood. – A tér visszahajlik önmagába, az időhurkok hol kialakulnak, hol eltűnnek. Viszont…

– Mi lenne, ha megfordulnánk, és visszamennénk? – kérdezte Pete. – Ha átkutatnánk ugyanazt a területet?

– Nem lehet. Nincs elég tartalék üzemanyagunk a fordulóhoz – felelte Langley. – Ha vissza akarsz térni ugyanarra a helyre, meg kell várnod, amíg teszünk egy kört.

– És az meddig tart?

– Több hónapig.

Mindenki a kapitányra nézett, de Langley nem tehetett semmit. Különben is úgy gondolta, hogy nem történik semmi rendkívüli. Majdnem negyven éve cipelt akadémiai csapatokat a mélyűrbe, és tudta, hogy ha van valami a neutroncsillagokban, amiben az ember biztos lehet, akkor az az, hogy nem őgyeleg körülöttük senki.

Miután a csillaghajók elhagyták a Földet, a kutatók csupán egyetlen élő civilizációt találtak, már ha azt annak lehetett nevezni. A Nok lakóinak történelme mintegy tizennégyezer évet ölelt fel, de még csak most kezdődött náluk az ipari forradalom. Mélyen vallásosak voltak, és állandóan háborúztak egymással.

A felfedezők néhány helyen romokra bukkantak. De ennyi volt az egész. Langley személyesen járt majdnem ezer Föld-típusú bolygónál, és legfeljebb harmincon léteztek élőlények – és ezek kétharmada egysejtű volt.

Nem. Akármit csípett el Bill, vagy akármiről gondolta azt, hogy elcsípte, a magyarázat nem lehetett egy személyzettel repülő hajó, ami egy másik világról érkezett. De Langley természetesen megértette az utasai izgatottságát.

– Mit javasolsz, kapitány? – kérdezte Pete hosszas tétovázás után. – Le tudsz futtatni egy diagnosztikát, hogy kiderüljön, igazi-e az adás?

– Azt már megtettük. Bill nem talált problémát – felelte Langley. De persze, ha maga Bill a probléma…

– Jól van. Mivel próbálkozhatunk még?

– Azt megtehetjük, hogy átállítjuk a szondákat, és elindítjuk őket, hogy keressék meg a forrást. Aztán visszatérünk az eredeti küldetéshez. És amikor vége lesz, hazamegyünk.

Pete nem tűnt boldognak a stratégia hallatán.

– Mi lesz a szondákkal?

– Ha találnak valamit, elküldik az eredményeket.

– Még most is azt gondolod, hogy olyan sokáig fog tartani?

– Sajnálom, Pete. De tényleg nem tudjuk egyszerűen intézni.

– Hány szondáról beszélünk?

Langley tudta, hogy csak hét maradt, amit azt jelentette, hogy fel kell áldozniuk a program egy részét.

– Minél többet lövünk ki, annál nagyobb az esély – válaszolta.

– Csináljuk! – jelentette ki Pete. – Indítsuk el mindegyiket! Na jó, tartsunk meg egyet vagy kettőt!

Első fejezet

2224. június

„Az emberek hajlamosak azt hinni, hogy a jó szerencse azonos arányú tehetségből, kemény munkából és puszta mázliból áll. Az utóbbi kettő fontosságát nehéz lenne cáfolni. Ami a tehetséget illeti, csak annyit mondanék: elsősorban arról szól, hogy meg kell találni a legjobb pillanatot a belépéshez.”

(Haroun al Monides: Töprengések, 2116.)

Priscilla Hutchinst nem egykönnyen lehetett levenni a lábáról, de a Proteus-fiaskó alatt nagyon közel került ahhoz, hogy halálosan beleszeressen Preacher Brawleyba. Nem csak azért, mert a férfi remekül nézett ki, bár az tény, hogy jóképű fickó volt. És nem is azért, mert sok vonásukban hasonlítottak egymásra. Hutch mindig is kedvelte őt, ezen két ok miatt. Ha faggatták volna, talán elárulta volna, hogy a dolognak alighanem az időzítéshez lehetett köze.

Brawleyt mindenki Preachernek, vagyis Prédikátornak szólította, noha természetesen nem volt az. Viszont a legenda szerint baptista tűzokádók hosszú sorából származott. Hutch párszor együtt vacsorázott vele, és néha látta jönni-menni az Akadémián. És talán, ami a fő: sokat hallotta a hangját a Serenityhez, a Glory Pointhoz és a Faraway-hez tett hosszú utazások alatt. A férfi azon kevesek közé tartozott, akikkel jókat lehetett együtt ülni és csak hallgatni úgy, hogy az ember azt érezte, jó társaságban van.

Hutch számára az tűnt a legfontosabbnak, hogy Brawley felbukkant, amikor neki a legnagyobb szüksége volt rá. Persze nem azért, hogy megmentse az életét. Egy pillanatig sem fenyegette igazi veszély. De Brawley kivett a kezéből egy szörnyű döntést.

A következőképpen történt: Hutch az Akadémia Wildside nevű hajójának fedélzetén repült a Renaissance felé. Az állomás a Proteus körül keringett, egy óriási hidrogénfelhő körül, ami évmilliók óta zsugorodott, hogy végül csillaggá váljon. A magja az összehúzódástól kialakult nyomás miatt dühödten izzott, de a nukleáris láncreakció még nem indult be.

Ezért rakták oda az állomást. Azért – ahogyan azt Lawrence Dimenna szokta mondogatni –, hogy megfigyeljék a folyamatot. Ám egyesek úgy tartották, hogy a Renaissance sebezhető, míg a folyamat kiszámíthatatlan, és szerették volna elvinni onnan a személyzetet, illetve lezárni az állomást. Hutch sem égett a vágytól, hogy felkeresse azt a helyet.

A felhő belsejében állandóan fújt a szél. Amikor Hutch már csak egy napra járt a céltól, minden pillanatban hallotta, hogyan bömböl odakint, és hogyan karmolássza a hajóját. Éppen próbált pirítósból és gyümölcsökből álló, könnyű reggelijére összpontosítani, amikor meglátta az első jelét annak, hogy mi következik.

– Kiköpött egy nagy flert – jelentette Bill. – Gigászi. Leszaladt a skáláról.

A Benjamin Martin MI-jével ellentétben ez a Bill többféle megjelenési formában szokott jelentkezni, attól függően, hogy a hangulatot figyelve tetszeni akart, bosszantani vagy megfélemlíteni. Elméletileg beprogramozták arra, hogy így viselkedjen, hogy igazi társa legyen a kapitánynak a hosszú utazások alatt. Hutch máskülönben teljesen magányosan repült.

Bill pillanatnyilag úgy nézett ki, mint egy nagybácsi, akit ugyan mindenki szeret, de hajlamos sokat inni, és feltűnően bámulja a nőket.

– Gondolod, hogy evakuálnunk kell? – kérdezte Hutch. – Sor kerülhet rá?

– Nincs elég adatom ahhoz, hogy rendes előrejelzést készítsek – válaszolta Bill. – De nem hiszem. Az állomás már régóta itt van. Csak nem fog felrobbanni pont akkor, amikor megérkezünk.

Hutch úgy gondolta, hogy ha ez nem sírfelirat, akkor semmi sem az.

A szenzorok nélkül természetesen nem látták volna a kitörést. Szenzorok nélkül semmit sem láttak volna. A derengő ködben, amiben a Wildside repült, a látótávolság a harminc kilométert is alig érte el.

A felhő hidrogénből állt, és a magjában égő tűz fénye világította meg. A képernyőkön a Proteust alig lehetett megkülönböztetni egy igazi csillagtól, leszámítva a pólusaiból kiemelkedő ikercsóvákat.

Hutch a monitoron feltűnő képeket nézte, a felhőn áthaladó, örvénylő lángnyelvet, a pokoltüzet, ami talán még ijesztőbb látványt nyújtott, mint egy igazi csillag kitörése. Talán, mert nem látszottak a szélei, hanem úgy hatott, mintha betöltené az egész univerzumot.

A felhőn kívülről nézve az ikercsóvák elegáns látványt nyújtottak, még egy Sorbanne-hoz is méltóak lettek volna. A töltött részecskékből álló, még nem egészen stabil sugarak egy kozmikus világítótoronyból törtek elő, amely néha ide-oda mozgott a parti sziklákon. A Renaissance állomás egyenlítői orbitális pályán keringett, ahol kisebb volt a valószínűsége annak, hogy egy kósza kitörés kiüti az elektronikus rendszereit.

– Mire számítanak, mikor indul be a nukleáris hajtómű? – kérdezte Hutch.

– A következő pár ezer évben még valószínűleg nem – felelte Bill.

– Azok az emberek megőrültek. Itt ülnek, ebben a levesben.

– A jelekből ítélve a viszonyok sokat romlottak az elmúlt negyvennyolc órában – jelentette Bill, közben kissé fensőbbségesen nézett a kapitányra, és előhúzott egy adattáblát. – Itt az áll, hogy kellemes helyük van. Medencék, teniszpálya, parkok. Még egy tengerparti nyaraló is.

Ha a Proteus a Naprendszer szívében lett volna, a határán lebegő vékony ködréteg elnyelte volna a Vénuszt. Nos, talán nem is az „elnyelte volna” a megfelelő kifejezés. Talán inkább: belepte volna. A jelek arra utaltak, hogy végül, amikor a nyomás eléri a kritikus szintet, megtörténik a nukleáris begyújtás, a külső hidrogénfátyol lefúvódik, és a Proteus egy G-osztályú csillag lesz, egy kicsivel talán masszívabb a Napnál.

– Teljesen mindegy, hány parkjuk van, ha az az izé instabillá válik – jegyezte meg Hutch.

Az MI rosszalló képet vágva felelt:

– Nem tudunk olyan esetről, hogy egy G-osztályú protocsillag instabillá vált volna. Néha viharok tombolnak benne, és ezt látjuk most is. Szerintem feleslegesen aggódsz.

– Lehet – ismerte el Hutch. – De ha errefelé ez a normális időjárás, nem szeretnék itt lenni, amikor eldurvul a helyzet.

– Ahogyan én sem. De ha probléma adódik, amíg itt vagyunk, viszonylag könnyen kimenekülhetünk belőle.

Reménykedjünk ebben – gondolta Hutch.

A parancsot továbbító tiszt nem tartotta valószínűnek, hogy az Esemény megtörténik. (Valahogy sikerült neki nagybetűvel kiejtenie a szót.) Hogy megnyugtassa Hutchot, határozottan állította, hogy a Proteus csupán csuklik néhányat. Mindig ez van. Aggodalomra semmi ok, Hutchins. Csak a biztonság kedvéért leszel ott.

Hutch a Serenityn állomásozott, és a hajóját szervizeltette, amikor befutott a hívás. Lawrence Dimenna, a Renaissance állomás vezetője – ugyanaz a Dimenna, aki két hónappal korábban kitartott amellett, hogy a Proteus tökéletesen biztonságos, ugyanolyan megbízható, mint a Nap, és aki az Akadémia vezetőinek véleménye ellenére is azért küzdött, hogy tartsák meg a helyet – most már támogatást kért a biztonság kedvéért. Így aztán elküldték a jó öreg Hutchinst, hogy üldögéljen egy kicsit a vulkán tetején.

És Hutch most már a cél közelében járt. Azzal az utasítással, hogy maradjon készenlétben, fogja Dimenna kezét, és ha baj van, gondoskodjon róla, hogy mindenki kijusson belőle. „De nem lesz probléma! – mondta a tiszt. – Azok ott a protocsillagok szakértői, és állítják, hogy minden rendben van. Csak teszünk némi óvintézkedést.”

Hutch megnézte a szolgálati jegyzéket. Az állomáson harminchárman dolgoztak – a személyzet tagjai, a kutatók, valamint három végzős egyetemista.

Hutch tudta, hogy a Wildside kicsit szűkös lesz, ha menekülniük kell. A hajót harmincegy fő utasra, valamint egy pilótára tervezték, de pár kabint meg lehetett osztani, és akadtak plusz kanapék, amiket szolgálatba lehetett állítani a gyorsító- és ugrófázisok idejére.

A megbízatása átmeneti időre szólt. Csak addig kellett a helyszínen tartózkodnia, amíg a Lochran ideér a Földtől. A páncélozott Lochrannak az itteni viszonyok kevésbé ártottak, ezért küldték ide állandó mentőegységnek. Hutchnak csak ki kellett várnia, hogy megérkezzen a váltás.

– Hutch – szólalt meg Bill –, van egy hívásod. A Renaissance-ról.

Hutch a hídon tartózkodott – az utazások alatt az idő java részét ott töltötte, valahányszor egy máskülönben üres hajóval repült.

– Kapcsold ide! – kérte az MI-től. – Éppen ideje, hogy megismerkedjünk.

Kellemes meglepetésben lett része. Azon kapta magát, hogy egy átkozottul jóképű, barna hajú, ragyogó szemű fiatal technikust lát, aki elmosolyodott, amikor a Wildside jele odaért, és meglátta őt. Testhez tapadó, fehér inget viselt, aminek láttán Hutch majdnem felsóhajtott. A pokolba is… – dohogott magában. – Túl régóta vagyok egyedül.

– Üdv, Wildside – köszönt a férfi barátságosan –, üdvözlünk a Proteusnál!

– Helló, Renaissance! – felelte Hutch, és visszafogta magát, nehogy mosolyogjon. A rádiójelek kicsivel több mint egy perc alatt értek célba oda-vissza.

– Dr. Harper szeretne beszélni veled – közölte a technikus, azzal átadta a helyét egy sötét bőrű nőnek, akin látszott, hogy parancsoláshoz szokott ember. Hutch felismerte Mary Harpert, sokszor látta már különféle tudósításokban. Harper éles hangon beszélt, és úgy nézett rá, ahogyan ő egy kölyökre nézett volna, aki későn hozta meg az ebédet. Harper nemrégiben Dimennával vállt vállnak vetve, keményen harcolt azért, hogy az Akadémia ne zárja be az állomást.

– Hutchins kapitány? Örülünk, hogy itt vagy. Mindenki egy kicsivel nagyobb biztonságban érzi magát attól, hogy egy hajó állomásozik mellettünk. Csak a biztonság kedvéért.

– Örülök, hogy szolgálatotokra lehetek – udvariaskodott Hutch.

Harper kissé meglágyulva folytatta:

– Tudomásom szerint hazafelé tartottál, amikor előjött ez a dolog, és szeretném elmondani, milyen nagyra értékeljük, hogy azonnal jöttél. Valószínűleg nem lesz szükség a hajódra, de úgy véltük, az lesz a legjobb, ha óvatosan járunk el.

– Természetesen.

Harper ismét mondott valamit, de a vihar elsodorta az adást. Bill megpróbálkozott más sávokkal, és talált egyet, ami működött.

– Mikorra várhatunk? – kérdezte Harper.

– Holnap reggel hat körül érkezem.

Harper aggódott, de ezt igyekezett hűvös mosolya mögé rejteni, mialatt várta, hogy Hutch válasza megérkezzen. Amikor megtörtént, bólintott egyet, és Hutchnak az a benyomása támadt, hogy a nő számolt magában.

– Helyes – felelte Harper hivatalos vidámsággal –, akkor holnap találkozunk!

Nem sok látogató járhat erre – gondolta Hutch.

* * *

Az állomás lakói rendszeresen elküldték a jelentéseiket a Serenityre, amelyek tartalmazták az atmoszféra különböző magasságaiban mért hőmérsékleti adatokat, a gravitáció változásait, az összehúzódás ütemére vonatkozó becsléseket, a felhő sűrűségét és millió más információt.

A Wildside belerepült a Renaissance és a Serenity közötti hiperkommunikációs sávba, és ebből eredően pár percig vette az adásokat. Hutch a fél tucat képernyőn átözönlő számokat figyelte, amelyek között néha felbukkantak a Renaissance MI-jének elemzései is. Egy szót sem értett az egészből. A maghőmérsékletek és szélsebességek nyilván időjárás-jelentések voltak. De néha felvillantak képek is, amelyek a felhő középpontjába ágyazódott protocsillagot ábrázolták.

– Mennyire biztosak abban – kérdezte Hutch a saját Billjétől –, hogy még több ezer évig nem fog begyulladni?

– Pillanatnyilag nem közlik a véleményüket – felelte az MI. – De tudomásom szerint van rá esély, hogy a nukleáris hajtómű már beindult. Mi több, akár már kétszáz évvel ezelőtt is beindulhatott.

– És erről nem tudhatnak?

– Nem feltétlenül.

– Azt hittem, hogy amikor ilyesmi történik, a protocsillag többé-kevésbé felrobban.

– Az fog történni, hogy a születését követő több évszázados periódusban a csillag zsugorodni fog. A színe sárgára vagy fehérre változik, és sokkal kisebb lesz. Ez a folyamat nem fog csak úgy robbanáshoz vezetni.

– Hát, ezt jó tudni. Szóval, azok az emberek valójában nem egy lőporos hordón üldögélnek.

Bill – a nagybácsi – mosolygott. Sárga inget viselt, tengerkék nadrágot és papucsot.

– Mindenesetre nem azon a fajta lőporos hordón – felelte.

Ekkor maguk mögött hagyták az adatsávot, és a jel elveszett.

Hutch unatkozott. Hat nap tel el azóta, hogy elindult a Serenitytől, és emberi társaságra vágyott. Ritkán repült utasok nélkül, és nem szeretett így utazni. Azon kapta magát, hogy Billt nyugtatgatja – aki mindig tudta róla, hogy elkapta ez a fajta hangulat –, hogy ne vegye személyesnek.

– Nem arról van szó, hogy nem vagy megfelelő útitárs – mondta.

A nagybácsi képe eltűnt a monitorról, a helyét a Wildside címere vette át, ami egy, a telihold előtt szárnyaló sast ábrázolt.

– Tudod... – felelte Bill, és a hangja alapján sértődöttnek tűnt – megértelek.

Az MI csak színlelte ezt, mert segíteni akart. De Hutch sóhajtott egyet, és kinézett a ködbe. Halk kattanást hallott, amivel Bill rendszerint a távozását jelezte. Az MI általában ezzel tudatta vele, hogy magára hagyja. Ezúttal azonban valami mást jelentett.

Hutch egy órán keresztül olvasni próbált, majd belenézett egy régi vígjátékba (a külön rögzített nevetés és taps végigvisszhangzott a hajón), csinált magának egy italt, bement az edzőterembe, alaposa megmozgatta magát, majd lezuhanyozott, és átment a hídra.

Megkérte Billt, hogy jöjjön vissza, aztán lejátszottak néhány sakkpartit.

– Ismersz valakit a Renaissance-ról? – kérdezte az MI.

– Nem tudok róla – felelte Hutch. A szolgálati jegyzékben látott nevek közül némelyiket ismerősnek találta, a gazdájukat talán elrepítette valahová régebben. A legtöbben asztrofizikusok voltak. Akadt néhány matematikus is. Pár adattechnikus. Néhány karbantartó. Egy szakács. Hutch elgondolkodott azon, hogy melyikük lehet az a ragyogó szemű, fiatal fickó.

Egész jól élnek itt – vélte magában.

Egy szakács. Egy orvos. Egy tanár. Egy…

Hutch megakadt az olvasásban. Egy tanár?

– Bill, minek kellhet ide egy tanár? – kérdezte fennhangon.

– Nem tudom, Hutch. Elég különös…

Hutch megborzongott, és ismét megszólalt:

– Hívd fel nekem a Renaissance-ot!

Egy perccel később a monitoron megjelent a ragyogó szemű technikus képe. A férfi ismét bevetette a vonzerejét, de a remélt hatás ezúttal elmaradt.

– Van nálatok egy Monte DiGrazio nevű illető – mondta nyugtalanul Hutch. – A jegyzék szerint tanár. Elmondanád, hogy mit tanít?

A technikus sóvárogva bámulta a kapitányt, mialatt várta, hogy megérkezzen a jel.

– Mire gondolsz? – kérdezte Bill. A nagybácsi ezúttal egy bőrfotelben üldögélt egy könyvekkel teli dolgozószobában. A háttérből tűz pattogása hallatszott.

Hutch nyitotta a száját, hogy feleljen, de aztán csak hallgatott.

A technikus meghallotta az iménti kérdést, és értetlenül ráncolta a homlokát.

– Matematikát és tudományt tanít – felelte. – Miért érdekel?

Hutch felmordult a saját ostobasága miatt. Jól tedd fel a kérdést, te szerencsétlen!

– Vannak olyanok a fedélzeten, akik nem tartoznak a személyzethez? Hányan vagytok összesen?

– Azt hiszem, igazad van – jegyezte meg félénken Bill.

Hutch összefonta a karját a keblén, és összehúzta magát, mintha azt akarta volna, hogy minél kisebb célpontot nyújtson.

A technikus hamarosan bólintott, és továbbra is a homlokát ráncolva felelt:

– Igen. Huszonhárom fő, akik nem ide tartoznak. Ötvenhatan vagyunk összesen. Monténak tizenöt tanítványa van itt.

– Köszönöm – válaszolta Hutch. – A Wildside kiszáll!

Bill arcáról eltűnt a szelíd és elégedett kifejezés, a helyét az aggodalom jelei vették át.

– Szóval, ha tényleg evakuálnunk kell…

– Akkor a társaság közel felét itt kell hagynunk – vágott közbe Hutch, és megrázta a fejét. – Ennyit a gondos tervezésről.

– Most mihez kezdünk? – érdeklődött Bill.

Legyek átkozott, ha tudom – mérgelődött magában Hutch, és válasz helyett kiadta a parancsot:

– Bill, nyiss meg egy sávot a Serenity felé!

* * *

A Proteus felől érkező kitörések egyre hevesebbek lettek. Hutch végignézte, hogy az egyik több millió kilométeres hosszúságúra nyúlva kirobban a csillagfelhő széléből, mielőtt kifogy a gőzből.

– Felkészültem az adásra – jelentette Bill. – Kezdheted!

Hutch megnézte a szolgálati jegyzéket, és látta, hogy Sara Smith lesz az ügyeletes, amikor két és fél óra múlva az üzenet célba ér. Sara agresszív és ambiciózus típus lévén nagy lendülettel tört felfelé, az igazgatóság irányába. Nem egykönnyen lehetett kijönni vele, de Hutch számíthatott arra, hogy Sara megérti, és komolyan veszi majd a problémát. A főnöke, Clay Barber bízta meg Hutchot ezzel a küldetéssel, és utasította, hogy hozza ide a Wildside-ot, amiről mostanra kiderült, hogy nem elég nagy.

Hutch összeszedte magát. Egy dühkitörés aligha lett volna profihoz méltó.

A konzol kamerája felett felvillant a zöld lámpa.

– Sara – kezdte Hutch, egyenesen a kamerába nézve, nyugodt és színtelen hangon –, azért küldtek ide, hogy baj esetén evakuáljam a Renaissance személyzetét. De valaki elfelejtette, hogy vannak külsőseik is. A Wildside-on nincs elég hely mindenkinek. Közel sincs elég hely. Kérlek, beszélj Clayjel! Szükségünk van egy nagyobb hajóra, méghozzá azonnal. Nem tudom, hogy ez az izé felrobban-e vagy sem, de ha megtörténik, akkor a jelen állás szerint itt kell hagynunk legalább húsz embert.

– Szép volt, Hutch – dicsérte Bill. – Szerintem pont a megfelelő hangnemben beszéltél.

* * *

Hutch kihagyta a vacsorát. Fáradtnak és törődöttnek érezte magát, ráadásul aggódott is. Vagy inkább rettegett. Mit is kéne mondani Harpernek és Dimennának, amikor megérkezik a Renaissance-ra? „Remélem, semmi gond, srácok. Eldöntöttétek már, hogy kiket akartok megmenteni?”

Komor hangulatának az sem tett jót, hogy elkezdett villogni egy figyelmeztető lámpa. Néhány munkaállomás leállt, több képernyő elsötétült. A mennyezeti lámpák is elhalványodtak, a ventilátorok leálltak, és pár pillanatra nagy-nagy csendesség borult a hídra. Aztán minden visszajött.

– Ura vagyok a helyzetnek – jelentette Bill.

– Rendben.

– Ilyen körülmények között számíthatunk rá, hogy néha megtörténik – folytatta az MI.

A hajó rendszerei automatikusan leálltak, hogy védjék magukat a kinti energiaáradatoktól.

– Tudom.

– És megjött a válasz a Serenityről.

– Tedd a monitorra!

Barber jelentkezett. Az elhízott, kopaszodó, ingerlékeny fickó nem szerette, ha megzavarták, amikor rosszul mentek a dolgok. Egyszer, amikor beszédes kedvében volt, bevallotta Hutchnak, hogy azért lett űrpilóta, mert imponálni akart egy nőnek. De nem sokra ment vele, mert a nő úgy is elhagyta. Hogy miért, azt Hutch meg tudta érteni.

A férfi az irodájában ült.

– Hutch, sajnálom, hogy ilyen probléma állt elő – mondta. – A Wildside volt a legnagyobb hajó, ami kéznél volt. Évek óta ott ülnek. Még pár hétig biztosan nem lesz semmi baj. Tudomásom szerint a Lochran jobban halad az ütemtervnél. Van itt pár emberünk, akik régebben eltöltöttek valamennyi időt a Renaissance-on, és ők azt mondják, hogy a hely elég ijesztő azoknak, akik először látják. Ez azért van, mert végigrepültél azon a rengeteg gázon, és nem láttál messzire. Azt kérem tőled, hogy csak hagyd menni a dolgokat a maguk útján. Ne mondd el, hogy a Wildside túl kicsi annyi utasnak! Ha nem hozod elő, nem fognak tudni róla. Küldök egy másik hajót, bár az kicsit túlbiztosításnak tűnik. Csak húzd ki valahogy! Utánanézek a Lochran helyzetének, és értesítem őket, hogy a jelen állás nem éppen kellemes. Kicsit megsürgetem őket. – Végighúzta a kezét erősen ritkuló haján, és egyenesen a kamerába nézve hozzátette: – Csak annyit kérek tőled, hogy segíts átvészelni a helyzetet. Rendben? Tudom, hogy meg tudsz birkózni vele.

Azzal a férfi komor ábrázatának helyét a Serenity állomás csillaggyűrűje vette át.

– Ennyi? – mordult fel Hutch. – Ez volt minden mondanivalója?

– Valószínűleg másként viselkedne, ha itt volna, és kinézne az ablakon.

– Átkozottul jól mondod.

Bill várt egy kicsit, és a homlokát ráncolta. Valami elterelte a figyelmét.

– Újabb adás – mondta aztán. – A Renaissance-ról.

Hutch érezte, hogy a gyomra görcsösen rándul egyet.

Ezúttal maga az állomás igazgatója hívta. Lawrence Dimenna, K. P., C. E. D., a Brantstatler-díj kétszeres elnyerője. A maga rideg és elvont módján jóképű volt. Mint oly sokan, akik a századik életévük körül jártak, viszonylag fiatalnak látszott, ám a szeméből a korral járó rugalmatlanság sugárzott. Hutch nem érzett felőle semmiféle kedvességet. A haja szőke volt, az arcizmai meg-megrándultak, és látszott rajta, hogy nem úszik a boldogságban. Mindazonáltal sikerült elmosolyodnia, amikor köszönt:

– Hutchins kapitány, örülök, hogy ilyen hamar ideértél.

Dimenna egy íróasztalnál ült. A háta mögött lévő válaszfalat kitüntetések díszítették, amelyeket úgy helyeztek el, hogy jól látszódjanak. Hutch túl messze volt ahhoz, hogy elolvassa a feliratokat, hacsak nem növelte a nagyítást, de az udvariatlanságnak számított volna. Mindenesetre az egyiken az Egyesült Királyság címere látszott. A fickó a Birodalom Lovagja talán?

Az igazgató összeszedte magát, az íróasztala széles lapját tanulmányozta, aztán felnézett a kamerába. Kimondottan ijedtnek tűnt.

– Volt egy kitörés – mondta azon a monoton hangon, ami általában arra utalt, hogy a beszélő nagy bajban van. – A Proteus kidobott egy nagy flert.

Hutch érezte, hogy felgyorsul a szívverése.

– Én megmondtam nekik, hogy ez fog történni. Az állomáson lennie kellene egy állandóan indulásra kész hajónak.

Édes istenem! – fohászkodott magában Hutch. – Most azt fogja mondani, amire gondolok?

– Elrendeltem az evakuálást. Amikor holnap ideérsz, pár technikusunk feltölti a hajódat... gondolom, erre szükség van.

– Mindenképpen ajánlatos – felelte kábultan Hutch. – Ha lesz rá időnk.

– Jól van, ezt elintézzük. Gondolom, semmit sem tehetsz, hogy felgyorsítsd a dolgokat... jól mondom?

– Úgy érted, hogy hamarabb érjek oda? Nem megy. Nem tudom módosítani a jelenlegi repülési tervet.

– Értem. Nos, rendben van. Számításaink szerint a fler csak fél tíz után fog ideérni.

Hutch várt néhány másodpercig, majd megkérdezte:

– Arról beszélünk, hogy mindenestől elveszítjük az állomást?

A válasz csak néhány perccel később érkezett meg.

– Igen – felelte Dimenna elcsukló hangon. Nehezen tudta megőrizni a nyugalmát. – Nem sok esélyt látunk arra, hogy a Renaissance átvészelheti. Nos, beszéljünk teljesen nyíltan! Holnap ilyenkor az állomás már nem fog létezni. – Lehorgasztotta a fejét, és úgy nézett fel Hutchra. – Hála istennek, hogy itt vagy, kapitány! Legalább el tudjuk vinni innen az embereinket. Ha az ütemtervnek megfelelő időben érkezel, úgy gondoljuk, fel tudjuk tölteni a hajódat, és már három órája úton leszünk, mire a kitörés ideér. Az rengeteg idő. Mindenkit felkészítünk az indulásra. Ha szükséged van valamire, tudasd az ügyeletes tisztekkel vagy velem, és megpróbálunk intézkedni. – A férfi felállt, és a kamera követte, mialatt megkerülte az asztalt. – Köszönöm, kapitány. Ha nem tartanál felénk, fogalmam sincs, mit csinálnánk.

A jelzőlámpa villant egyet. Dimenna befejezte, Hutch pedig azon töprengett, hogy mit is mondhatna.

A hajtóművek hallgattak, és a fedélzeten csak a műszerek halk zümmögését, illetve a légcserélő rendszer örökös zúgását lehetett hallani. Hutch szerette volna megmondani Dimennának, szerette volna kikotyogni az igazságot, szerette volna tudatni vele, hogy nincs hely mindenkinek. Hogy túl legyen rajta.

De nem tette meg. Időre volt szüksége, hogy gondolkodjon.

– Köszönöm, professzor – mondta végül. – Reggel találkozunk.

Aztán Dimenna eltűnt, és Hutch letörten bámulta a sötét képernyőt.

– Mihez kezdünk most? – érdeklődött Bill.

Hutchnak erőlködnie kellett, hogy a haragja ne érződjön a hangján, amikor közölte:

– Nem tudom.

– Talán értesítenünk kellene Barbert. Hutch, ez nem a te hibád. Senki sem hibáztathat érte.

– Talán nem vetted észre, Bill, de én vagyok itt a frontember. Nekem kell megmondanom Dimennának, hogy a fler annál is nagyobb probléma, mint gondolja – válaszolta Hutch, és közben az járt a fejében: Istenem, amikor visszaérek, megfojtom Barbert! – Segítségre van szükségünk. Ki van még a környéken?

– A Kobi a Serenity felé tart, karbantartásra – felelte Bill. A Kobi felderítőhajóként dolgozott, az Idegenkutató Bizottság üzemeltette. Azért repült, hogy találjon valakit, akivel beszélhet. Több mint negyven év alatt nem talált senkit. De így is jó szolgálatot tett, mert megtanította a kapitányokat és más érintett személyeket arra, hogyan viselkedjenek, ha történetesen idegen lényekbe botlanak. Hutch is elvégezte a kurzust, és betéve tudta a leckét: „Ne tegyél fenyegető mozdulatot! Villogtasd a lámpákat »hívogató módon«! Rögzíts mindent! Értesítsd a legközelebbi állomást! Ne adj ki stratégiai információt, például a honi bolygód helyzetének adatait! Ha lőnek rád, sürgősen húzz el onnan!” A Kobi kapitányát Chappel Reese-nek hívták, egy szőrszálhasogató, ideges természetű, ijedős alak volt. A legutolsó ember, aki alkalmas lett volna arra, hogy elsőnek köszöntsön egy idegen civilizációt az út mentén. Viszont fanatikusan hitt az ügyben, és akadt néhány rokona magas körökben.

– Mekkora a Kobi kapacitása?

– Az csupán egy jacht. Legfeljebb nyolc fő. Vészhelyzetben tíz. – Bill megrázta a fejét. – És jelenleg tele van.

– Ki van még?

– A Condor nincs messze.

Preacher Brawley hajója. Hutchban kezdett feltámadni a remény.

– Ő hol van?

Brawley szinte már legendás alaknak számított. Egyszer megmentett egy egész tudományos expedíciót, ami rosszul számította ki az orbitális pályáját, és beszippantotta egy neutroncsillag. Brawley a saját életével kockáztatva kihúzta őket onnan, és elvitte a beteg túlélőket az Antares II-höz. Később pedig megmentett egy szerelőt a Béta Pacon úgy, hogy egy csavarkulccsal agyonverte a bolygó ragadozó gyíkjainak egyikét.

Bill megkönnyebbülten válaszolt:

– Hatótávolságon belül. Ha tartja a menetrendet, ma estére ideérhet. Ha végrehajt egy jó ugrást, kora reggel a célnál lehet.

– Van elég helye?

– Csak maroknyi utast visz. Bőven van helye. De haladéktalanul beszélnünk kell vele. Nincs más, aki elég közel lenne ahhoz, hogy segíthessen.

A csillagközi utazás legalább annyira művészet volt, mint tudomány. A hajók nem tökéletes pontossággal tértek vissza a valós térbe. Néha a tervezett céltól elég messze bukkantak elő, és a bizonytalansági tényező az ugrás hosszával egyenes arányban nőtt. A legnagyobb kockázatot annak lehetősége jelentette, hogy a hajó a cél – egy szilárd test – belsejében materializálódik. Ebben a mostani esetben még a felhő is komoly veszélyt képviselt. Akármilyen ritka volt is, elég sűrű ahhoz, hogy felrobbantson egy érkező hajót. Ez azt jelentette, hogy Preachnek is Hutch eljárását kellett követnie, vagyis egy jóval a burok határán túl eső pontra kellett megérkeznie, hogy aztán fény alatti sebességgel száguldjon az állomás felé. És a helyzet úgy állt, hogy a visszaúton versenyeznie kell majd a flerrel, amíg eléggé felgyorsul ahhoz, hogy visszaugorjon a hiperűrbe.

A férfi haja merész vörösben pompázott, míg kék szeme mintha saját fénnyel világított volna. A klasszikus mércék szerint nem lehetett jóképűnek nevezni, de a könnyedsége és az a vonása, hogy tudott röhögni saját magán, végtelenül vonzóvá tette Hutch szemében. Egy évvel korábban, amikor egyszer kettesben maradtak a Serenityn, a férfi elérte, hogy Hutch úgy érezze, körülötte forog a világ. Hutch sosem szokta odaadni magát olyan férfiaknak, akiket rövid ideje ismert, de Brawleyval hajlandó lett volna kivételt tenni. Ám az este valahogy másként alakult, és Hutch nem akarta bevetni a csáberejét. Majd a következő alkalommal – gondolta akkor.

De a következő alkalom sosem jött el.

Bill továbbra is a Condorról beszélt. A hajó egy biológiai kutatást bonyolított le éppen. Brawley mintákat gyűjtött a Goldwoodon, amiket a Serenityn működő Bioscan központi laboratóriumban kellett volna leadnia. A Goldwood azon világok közé tartozott, amelyen az élet túlhaladt az egysejtű szintjén.

– Akkor beszéljünk velük!

A jelzőlámpák villogni kezdtek.

– A sáv nyitva, Hutch. Ha a Condor tartja a menetrendet, az üzenet egy óra tizenhét perc múlva ér célba. Továbbítom a Serenityre is, arra az esetre, ha a Condor irányt váltott.

Ebben az esetben az irányított hiperjel nem találta volna meg a hajót.

A helyzet súlyossága ellenére Hutch izgatott lett. Úgy izgult, mint egy kamaszlány. Ostoba – szólt rá magára, aztán gondolatban feljebb rántotta a harisnyáját, krákogott egyet, és a kamera kerek, fekete lencséit nézve belekezdett:

– Preach, kaptam egy...

A jelzőfények pislogtak párszor, és kialudtak. Ezúttal nem gyúltak fel újra. Amikor Bill beszélni kezdett, a hangja úgy szólt, mint egy gyenge minőségű felvétel csökkentett energiaszint mellett. A képek eltűntek a monitorokról, a szellőztető ventilátorok leálltak, aztán újra beindultak.

Bill mondani akart egy erőteljesebb jelzőt, de nem sikerült neki.

A vészlámpák működésbe léptek.

– Mi volt ez? – kérdezte Hutch. – Mi történt?

Billnek kellett egy perc, hogy megtalálja a hangját. Többször is megpróbálta, mire végre meg tudott szólalni.

– Egy EMI volt – közölte. – Elektromágneses impulzus.

– Mennyi kárt okozott?

– Mindent elégetett a héjazaton.

A szenzorok, a rúd- és tányérantennák. A hiperadó. Optikák – sorolta magában Hutch, majd megkérdezte:

– Biztos vagy benne? Bill, kapcsolatba kell lépnem a Condorral. El kell mondanom, hogy mi történik.

– Mindennek vége, Hutch.

Hutch kinézett a kavargó ködbe.

– Még csak nem is gondolhatsz rá – tette hozzá Bill.

– Milyen más megoldásaink vannak?

– Elevenen megsülnél – jelentette ki Bill. – A sugárzási szintek, khm... csillagászatiak.

Hutch csakis úgy riaszthatta Preachet, ha kimegy, és kicseréli az adót.

– Túl nagy a szél ennél a sebességnél, Hutch – figyelmeztette Bill. – És jól vésd az eszedbe, ha veled történik valami, senki nem fog megmenekülni!

– Te is el tudod intézni.

– Jelenleg vak vagyok. Még az állomást sem találom meg. A Renaissance értesíteni fogja a Serenityt a történtekről, és Barber magától ki fogja találni a többit.

– Az ő készülékeik is kész vannak. Ugyanaz az EMI...

– Az állomást felkészítették az itteni viszonyokra. Vannak komoly védőruháik. Valaki kimehet az űrbe anélkül, hogy belehalna.

– Aha... – dünnyögte Hutch. Belátta, hogy nem gondolta végig a dolgot. De nem is bánta, hogy így esett, mert nem szívesen ment volna ki.

– Miután elérjük az állomást, elvégezheted a javítást – tette hozzá Bill. – Ha még mindig szeretnéd.

– Addigra már késő lesz, hogy megfordítsam Preachet.

Bill kandallója elhallgatott.

– Tudom – mondta aztán az MI.

* * *

Hozzávetőleges számítások alapján navigáltak. A sebességet és az irányt már az előző órák folyamán beállították, és ennek alapján becsülték meg a pillanatnyi helyzetet. Csak ennyi kellett ahhoz, hogy ne menjenek el az állomás mellett anélkül, hogy észrevennék. Ám a látási viszonyok tovább romlottak, és a jelek arra vallottak, hogy a látótávolság néhány kilométerre fog csökkenni reggelre, vagyis a megérkezés időpontjára. Ennyinek elégnek kellett lennie, de Isten segítse őket, ha elvétik a célpontot...

– Bill, mi történik, ha mindenkit felveszünk a Wildside-ra? – kérdezte Hutch.

– Mindenkit? Ötvenhat embert? Veled együtt ötvenhetet. Hány felnőttet? Hány gyermeket? Mennyi idősek?

– Számoljunk, mondjuk, negyven felnőttel! Tehát, mi lesz?

Bill képmása hirtelen öregebbnek tűnt.

– Az első néhány órában minden rendben lesz. Aztán kicsit szűkösebbnek érezzük a hajót. Észrevesszük, hogy a levegő egyre állottabb. Körülbelül tizenhárom óra elteltével a helyzet rohamosan romlik majd.

– Mikor jön el az az idő, amikor az emberek már sérüléseket szenvednek?

– Nincs elég információm.

– Találgass!

– Nem szeretek találgatni. Egy ilyen ügyben meg főleg nem.

– Azért csak csináld!

– Körülbelül tizenöt órával az indulás után. És ha egyszer elkezdődik, gyorsan elszabadul a pokol. – Bill belenézett a kapitány szemébe, és folytatta: – Azt megteheted, hogy felveszel néhány plusz főt, ha Dimenna elég okos volt ahhoz, hogy tájékoztassa a történtekről a Serenityt, és ha a Serenity beszélt a Condorral, és ha a Condor elég hamar ránk talál, hogy átvegye a plusz embereket.

* * *

A lámpák felgyúltak, és helyreállt a teljes áramszolgáltatás.

Az este folyamán Hutch nyughatatlanul bolyongott a hajóban, olvasott, filmet nézett, és hosszú, kanyargós beszélgetést folytatott Bill-lel. Az MI figyelmeztette, hogy ebéd óta nem evett, de nem volt étvágya.

Késő este Bill virtuálisvalóság-üzemmódban megjelent a hídon. Hutch jobbján üldögélt. Zöld szegélyes, lila kezeslábast viselt. A mellzsebét egy Wildside-címer díszítette. Bill büszke volt arra, hogy milyen változatos és leleményes egyenruhákat tervez magának. A címereken állandóan szerepelt a neve, de egyébként mindig másként néztek ki. Ez a mostani egy csillagörvény előtt átsikló hajót ábrázolt.

– Megpróbálsz mindenkit megmenteni? – kérdezte Bill.

Hutch halogatta a döntést. Meg akarta várni, amíg eléri a Renaissance-ot. Hogy elmagyarázhassa a helyzetet Dimennának.

Nincs elég levegő mindenkinek, professzor.

Nem az én hibám. Nem tudtam.

Gyilkos gondolatai támadtak Barberrel kapcsolatban. Bill javasolta neki, hogy vegyen be egy nyugtatót, de azt akarta, hogy reggel teljesen működőképes legyen.

– Még most sem tudom, Bill – vallotta be.

Az idő múlásával a belső fények egyre gyengébbek lettek. A műszerfalak is elsötétültek, megteremtve az illúziót, hogy beköszöntött az éjszaka. A köd fokozatosan elhalványult, míg végül Hutch kifelé nézve csak a bentről kiszökő fények tükröződését látta néha.

Általában kényelmesnek találta a Wildside-ot, de ezen az estén üresnek, nyomasztónak és csendesnek érezte a hajót. Visszhangok érték el a hidat, és Hutch a légáramlatok neszezését, illetve az elektromos készülékek zümmögését hallgatta. Két-három percenként leült a képernyők elé, és ellenőrizte a Wildside helyzetét.

Ezalatt Preacher egyre messzebbre távolodott.

Hutch sejtette, hogy miután eléri a Renaissance-ot, küldhet majd hiperüzenetet a férfi után, ám azt is tudta, hogy addigra késő lesz.

Végül úgy döntött, hogy nem hagy ott senkit. Mindenkit felvesz a fedélzetre, és menekül. Ám a Wildside nem rendelkezett akkora tolóerővel, hogy egyenesen kikapaszkodjon a gravitációs mezőből. Hutch csakis úgy távozhatott, ha egy darabig egyre nagyobb ívű orbitális pályán repül, aztán elszakad tőle. Mindez azt jelentette, hogy gyakorlatilag a fler előtt fog száguldani, mígnem végrehajtja az ugrást. De ez tökéletesen megfelelt a célnak. Nem ez okozott problémát. A probléma a levegő volt.

Hutch csak akkor remélhette, hogy mindenkit megment, ha sikerül találkoznia a Condorral. Ezt a mélyűrben nem tehették meg, kellett nekik egy viszonyítási pont, máskülönben nem találták volna meg egymást. Rövid idő alatt semmiképpen. Hutch úgy gondolta, hogy kiválaszt egy közeli csillagot, vagy valamit, amit néhány órányi repüléssel elér, tájékoztatja Preachet, odamegy, és reméli a legjobbakat. A legjobb választásnak egy névtelen M-osztályú csillag tűnt, ami öt fényévre esett. Ez körülbelül nyolcórányi repülési időt jelentett. Ha Hutch hozzáadta ehhez azt a néhány órát, ami ahhoz kell majd, hogy elmeneküljön a kitörés elől, akkor azt kapta, hogy az oxigénhiány körülbelül akkorra fogja leteríteni őt és az utasait, amikor megérkeznek a csillaghoz. Még ha feltételezte is, hogy a Condor azonnal megjelenik a környéken, nehezen tudta elképzelni, hogy Preach három-négy óránál hamarabb megtalálja őket. De lehetségesnek tűnt. Még arra is látott némi esélyt, hogy a Condor pontosan a Wildside mellé ugrik, bár ez eléggé valószínűtlen volt.

– Nem a te hibád – mondta ismét Bill.

– Bill! – csattant fel Hutch. – Tűnj el!

Bill visszavonult, és otthagyta a kapitányát az üres hajó kattogásaival, zümmögésével és susogásával.

* * *

Hutch még éjfél után is a hídon tartózkodott. A hajtóművek feldübörögtek, és a Wildside megkezdte a lassítás hosszú folyamatát.

Hutch belenézett az archívumba, és talált egy régi UNN-programot, amelyben Dimenna, Mary Harper és egy Marvin Child nevű illető egy akadémiai bizottság előtt küzdöttek a Renaissance állomás fennmaradásáért.

– Azt hiszik talán – kérdezte Harper –, hogy megkérnénk a kollégáinkat arra, hogy menjenek ki oda, és hogy mi magunk is kimennénk, ha nem lennénk meggyőződve róla, hogy biztonságos? – Child vékony volt, ősz hajú, és fáradt. De bizonyos fokú megvetéssel nézett mindenkire, aki nem értett egyet vele. „Hallgassanak rám – üzente a tekintetével és az arckifejezésével –, és minden rendben lesz.”

Dimenna sem volt jobb.

– Természetesen van némi kockázat – mondta a meghallgatás végén –, de vállaljuk a veszélyeket.

Mit is mondott korábban Dimenna? „Én megmondtam nekik, hogy ez fog történni.” Hutch pedig most hallhatta, hogy a férfi és a társai nagyon nyomatékosan állították, nem lesz baj. A pokolba, még külsősöket is hoztak az állomásra...

Amikor az elnök megköszönte nekik, hogy megjelentek, Child aprót biccentett, valahogy úgy, mint az az ember, aki a körben utolsónak teríti a lapjait. A fickó tudta, hogy győztek. Addigra már túl sok pénzt költöttek a Renaissance-ra, és néhány hírneves hatalmasság is érintett volt.

Igen, valóban vállalták a veszélyt. És most, hogy belekerültek a zúzdába, hívták a jó öreg Hutchot, hogy jöjjön, és húzza ki őket onnan. Gyerünk, bébi! Emeld fel a hátsódat, és rohanj ide! Mozdulj!

Kicsivel öt előtt Hutch kikapaszkodott az üléséből, hátrabaktatott a hálókabinjához, lezuhanyozott, fogat mosott, és tiszta egyenruhát vett fel.

* * *

Hutch benézett a hálókabinokba, hogy ellenőrizze az ottani állapotokat. Takarókat és párnákat kellett szereznie, hogy védhesse a létszám feletti utasait – az állomástól kérhetett. Utasította Billt, álljon készenlétben arra, hogy a maximális teljesítményre állítsa a létfenntartó rendszert.

Amikor elkészült, visszament a hídra. Nyomasztotta a tudat, hogy nem mondta el Dimennának az igazságot, és valahogy saját magát hibáztatta a helyzetért. Tudta, hogy őrültség, de nem volt képes megszabadulni az érzéstől.

– Ott vagyunk, ahol elvileg lennünk kell – jelentette Bill, és ezzel kiszakította a kapitányt az önmarcangolásból. – Huszonhét perc a találkozásig. – Az MI szürke sportdzsekit és hozzá illő nadrágot viselt. – Bölcs lépés lett volna, ha már évekkel ezelőtt bezárták volna azt a helyet.

– Rengeteg ember karrierje kötődik a Renaissance-hoz – felelte Hutch. – Egyelőre senki sem ismeri pontosan a csillagok kialakulásának minden részletét. Ez egy fontos munka. De nem a megfelelő embereket küldték ki ide. Nem volt szerencséjük, és talán nem kerülhetik el, hogy a tető alatt álljanak, amikor az leroskad.

A köd fényesebb lett.

Hutch a képernyőkön villódzó felhőt figyelte, amikor Bill megtörte a csendet:

– Van egy sávom a Renaissance felé.

Hála az égnek!

– Hozd be nekem, Dimennát, Bill!

A kommunikációs monitoron torz képek váltogatták egymást.

– Üdvözlünk a Renaissance-on! – köszönt valaki furcsa hangon, aztán megszakadt az adás. A jel gyenge volt, az állomáson is gondok voltak az adóvevővel. A kép aztán kitisztult, és párszor eltűnt, de mindig visszajött. Amikor Bill végre rendesen elcsípte, Hutch azon kapta magát, hogy Dimennát bámulja.

– Jó reggelt, professzor! – köszönt Hutch.

A férfi komoran nézett rá, mialatt válaszolt.

– Aggódtunk miattad. Örülök, hogy életben maradtál. És hogy itt vagy.

Hutch biccentett, és belekezdett:

– Van egy kis gondunk. Zárt sávon vagyunk?

A férfi arcizmai megrándultak.

– Nem. De nem számít. Mondd, amit mondanod kell!

– Valahol történt egy kommunikációs hiba. A Wildside-on nincs elég hely. Nem tudtam a külsősökről.

– Micsoda? Az isten szerelmére, asszony, ez hogyan történhetett meg?

Mert senki sem gondolta, hogy elég hülyék lesztek ahhoz, hogy külsősöket hoztok ide – gondolta Hutch, de nem feszegette a témát.

– A hajót harmincegy utas szállítására tervezték. Mi pedig...

– Mi van? – szólt közbe Dimenna, és elvörösödött, mintha ordítani készült volna. – És mit csináljunk a többivel? – A kézfejével megtörölte a száját, majd jobbra, utána balra nézett. Valaki beszélt hozzá. Aztán megkérdezte: – Jön másik hajó?

– Talán – felelte Hutch.

– Talán...

Hutch egyenesen a férfira nézett.

– Hadd tegyek fel egy kérdést! Elkapott minket egy EMI...

– A kitörés mellékterméke volt. Megesik néha. De nem EMI volt, legalábbis nem a szó szoros értelmében – válaszolta Dimenna. Kicsit nyugodtabbnak tűnt, mintha az, hogy beszélt valakivel, elterelte volna a figyelmét azokról a döntésekről, amelyeket meg kellett hoznia.

– A hatás ugyanaz volt. Mindent megsütött a héjazaton.

– Igen. Egy nagyenergiájú részecskeáradat pontosan ezt teszi. Minket is kiütött. Mi a kérdésed?

– Felraktátok a tartalékokat? Tudtok beszélni a Serenityvel?

– Nem. Túl nagy a forróság odakint. Beüzemeltünk egy adót idebent, hogy beszélhessünk veled. Ennyit tudunk tenni.

Hutch nyelt egyet, és küszködött, hogy uralkodjon a hangján.

– Akkor nincsenek tisztában a helyzettel.

– Azt biztosan tudják, hogy a készülékeink elhallgattak. Éppen beszéltünk velük, amikor megtörtént.

– Azt tudják, hogy evakuálnotok kell?

– Igen, tájékoztattuk őket erről a tényről.

Mint egy foghúzás – dohogott magában Hutch, és megkérdezte:

– És megértették a lényeget, mielőtt leszakadtatok a sávról?

– Igen – felelte Dimenna, és szemlátomást küzdött, hogy megőrizze a hidegvérét.

Rendben. Tehát tudják, hogy le kell lépniük innen – összegezte magában Hutch. – És tudják, hogy a Wildside túl kicsi. Ez azt jelenti, azt kell jelentenie, hogy a Condor úton van.

– Van még valami, Hutchins kapitány?

Volt.

– Küldjetek át mindent a flerről, amitek van!

A kitörés kitartóan közeledett. Nagy volt, és forró, és látszott, hogy emlékké fogja változtatni a Renaissance-t. Jelenleg 6,6 millió kilométerre járt, és harminchétezer kilométer per perces sebességgel haladt. Hutchnak kellett egy óra orbitális pályán, mire elegendő lendületet szedhetett össze ahhoz, hogy elszakadjon.

Tudta, hogy ki fog jutni, de azt is, hogy a talpa alighanem megsül közben.

Köszönetet mondott Dimennának, és megszakította az adást. Néhány másodperccel később ezüstszínű pontot látott a ködben. Az állomást.

A Renaissance-t három ősrégi csillaghajóból szerelték össze. Az egyik a Belize volt, egy régi akadémiai felderítő egység, a másik a Nakaguma, ami valaha készleteket és embereket vitt a Quraqua terraformálásához, a harmadik a Harbinger, ami felfedezte a nokokat, az egyetlen ismert élő földönkívüli civilizációt. Annak idején hosszú harc ment azért, hogy a Harbingert nyilvánítsák globális emlékműnek. Ám az erőfeszítések kudarccal zárultak, és ez azt eredményezte, hogy a legendás hajónak itt kellett befejezni a pályafutását, ebben az izzó pokolban.

A hajtóműveiket eltávolították, a héjazatukat jelentősen megerősítették, a hűtőrendszereiket felfejlesztették. Vastag csövek kötötték össze őket, a burkolatukat szenzorok, antennák, részecskedetektorok, jelátalakítók és másfajta berendezések borították.

A Nakaguma héjazatán a „Tudományos és Műszaki Akadémia” felirat virított. A Harbinger tatját pedig az Akadémia címere díszítette, amelyen a Világtanács kéklő Földjét egy tekercs és egy lámpás zárta közre.

Hutch más körülmények között átadta volna a hajót Billnek, aki szeretett dokkolni, vagy legalábbis ezt állította. De, mert a szenzorok nem működtek, Hutch kézi vezérlésre váltott.

Az állomás építése során a Nakaguma – ami a három közül a legnagyobb hajó volt – egy jókora részét kiürítették, és létrehoztak benne egy, az érkező hajóknak szánt szervizdokkot. Hutch felvette a Renaissance sebességét és állásszögeit, majd lassan siklott felé. Felgyúlt néhány indikátor, hogy segítse őt, és egy irányító is támogatta. Most, hogy a rendszerek jó része leállt, a hajó egész kezdetleges lett.

– Pár fokkal balra... kicsit lassabban... ez jó lesz... gyere csak...

– Egész jól csinálod – állapította meg Bill.

Az MI-nek elméletileg nem lett volna szabad szarkazmust alkalmaznia, de mégis megtörtént.

– Köszönöm, Bill – mondta csendesen Hutch.

Simán bevitte a hajóját a Nakaguma belső terébe, és megközelítette a dokkot.

– Kapcsolj karbantartásra, Bill! – parancsolta.

Az MI engedelmeskedett. A hajtóművek leálltak, az energiaszolgáltatás a minimumra csökkent. Egy közlekedőalagút bújt ki a dokkból, és rácsatlakozott a Wildside zsilipjére. Hutch ellenőrizte, hogy rendben van-e az egyenruhája, kinyitotta a zárófedelet, és átsétált a Renaissance állomásra. Dimenna már várta, de úgy nézett el mellette, mintha nem is létezett volna.

– Nincs sok időd – közölte aztán a férfi.

Hutchnak ki kellett cserélnie a héjazaton az elégett készülékeket.

Az utasai már megérkeztek. Főleg nők és gyermekek. Mindannyian táskát vagy bőröndöt tartottak a kezükben. Néhány gyermek játékokat – hajómodellt, labdát, babát – szorongatott.

Odakint két védőruhás technikus végigsietett a dokk peremén, és üzemanyagtöltő csövet csatlakoztattak a Wildside-hoz.

Hutch félreállt, hogy beengedje az utasait a fedélzetre. Mások, alighanem férjek, barátok, apák és még néhány nő a megfigyelő-galéria korlátjánál sorakoztak fel. Az egyik nő előretolta a gyermekét, egy hat év körüli, szőke kisfiút. A szeméből patakzottak a könnyek. Megkérte Hutchot, hogy viselje gondját a fiúnak, aztán Dimennához fordult.

– Nem hagyom el őt – mondta valaki olyanra célozva, aki nem volt jelen. – Küldj helyettem valaki mást!

– Mandy – mormolta halkan az igazgató.

– A neve Jay – mondta a nő ismét Hutchra nézve. Megölelte a fiút, és a jelenet egyre szívszorítóbb lett, míg végül Mandy megfordult, és visszafelé nyomakodott azok között, akik a Wildside felé igyekeztek.

– Úgy döntöttünk, hogy nem terheljük túl a hajódat – közölte Dimenna. – Néhányan itt maradunk.

– Ez nem így működik...

A férfi feltartotta a kezét. Már meghozták a döntést.

– Mandy férje osztályvezető – mondta határozottan.

Hutch ebben a pillanatban meggyűlölte Barbert. Ez az érzése erősebb volt minden másnál, amit az eddigi élete során megtapasztalt. Holtan akarta látni a férfit.

– Szólok valakinek, hogy mehet – folytatta ridegen Dimenna. – Hogyan kellene intéznünk ezt a dolgot? Huszonöten önként jelentkeztünk, hogy maradunk. Így már sikerülni fog? Ez a létszám már elviselhető? Vagy fel tudsz venni még néhány főt anélkül, hogy veszélybe sodornál mindenkit?

Hutch azt érezte, hogy ez élete legszörnyűbb pillanata.

– Nem kell így csinálnunk – felelte. – Megtehetjük, hogy mindenki beszáll, aztán...

– Így döntöttünk.

Dimennának természetesen igaza volt. Ha mindenki átszállt volna a Wildside-ra, az plusz tömeget eredményezett volna, lassabb gyorsítást, a levegő gyorsabb elhasználódását, és végül azt – hacsak nem történik csoda –, hogy az egész kimegy a zsilipen. Ha viszont itt maradnak, legalább olyan helyen lesznek, ahol egy mentőhajó megtalálhatja őket. Ez ugyan eléggé valószínűtlennek tűnt, de mégis így kínálkozott a legtöbb esélyt a túlélésre.

– Hutch – szólalt meg Bill –, el kellene intézned pár dolgot, ha menni akarunk.

Hutch úgy érezte, forog vele a világ. Elszakította a tekintetét Dimennáról, és az embereket nézte, amint átbotladoznak a zsilipen, a gyerekeket, akik azt kérdezték, hogy az apjuk miért nem megy velük, és a galérián állók elkeseredett arcát.

– Hutch – mondta hangosabban Bill –, életbevágóan fontos, hogy elvégezzük a javítást a héjazaton. Nagyon kevés az időnk.

Hutch alig hallotta. Dimenna úgy állt előtte, mint egy bíró.

És ez volt az a pillanat, amikor Preacher Brawley befutott. A Condorról érkező jelet nyilván korábban észlelték volna, ha akár csak egyetlen technikus a helyén ült volna. De Bill elcsípte, és azonnal felismerte, hogy mi az.

– Hutch, jó hírem van – közölte a kapitányával.

Második fejezet

2224. szeptember

„Vannak nevek az ő halhatatlan tekercsén, amelyek láttán Fáma elpirul.”

(William Hazlitt: Karakterisztika, 1828.)

Amikor az Akadémia bejelentette, hogy Clay Barber fogja megkapni a Bizottsági Különleges Érdemérmet a Renaissance-incidens idején végrehajtott tetteiért, Hutch rájött, hogy ideje továbbállni. Több mint húsz éven át hurcolt embereket és rakományt a Föld és a különféle külső állomások között. A repülések hosszúak és unalmasak voltak. Heteket töltött a hajóján, rendszerint személyzet nélkül, és egy olyan szabályzattal, ami megkövetelte tőle, hogy a lehető legkevesebbet érintkezzen az utasaival, továbbá tiszta égbolt nélkül, vagy üres tengerpartok, vagy felhőszakadások, vagy német éttermek nélkül. És anélkül, hogy elismerték volna a teljesítményét. Vagy kitüntették volna, amiért sokak hátsóját kihúzta a bajból.

Az ő korában más nőknek családjuk volt, karrierjük, és legalább szeretőik. Neki viszont – hacsak nem következik be radikális változás – nem volt esélye a házasságra. Az előmenetel nem tűnt valószínűnek, és nem látott komoly lehetőséget semmi másra, csak egy-egy futó románcra. Sosem töltött elég időt egy helyen.

Ezenfelül az Akadémia kétszer is beküldte a tűzbe az elmúlt év során. Egyszer a Süllyesztőnél, és nemrég a Renaissance állomásnál. Elege lett. Lépnie kellett. Eljött az idő, hogy keressen magának egy kellemes, csendes munkát valahol, mint parti életmentő vagy erdőőr. Jól tudta, hogy a nyugdíja elengedő lesz ahhoz, hogy mindig legyen tető a feje felett, emiatt megengedheti magának, hogy azt csinálja, amihez kedve van.

A mentés után visszatért a Serenityre feltöltésre és karbantartásra, aztán elvitte a Renaissance személyzetének néhány tagját a Földre. Az utazás öt hétig tartott, ő ennek java részét a hídon töltötte, és terveket szövögetett.

Az utasai sokat morogtak az igazgatóság miatt, és mert halálos veszélybe sodorták őket, merőben feleslegesen. A hazaúton újfajta kötelékek alakultak ki közöttük, jóval erősebbek azoknál, amelyek a Renaissance-on kötötték össze őket. Ezt alighanem annak köszönhették, hogy együtt éltek át egy szörnyű élményt.

Az utasok bridzseltek, a közös kabinban lebzseltek, és pikniket rendeztek egy virtuális strandon. Jóllehet, Hutchot nem rekesztették ki, sőt elég népszerű volt közöttük, különösen a fiatalabb férfiak körében, mindvégig kívülálló maradt: egy nő, aki szerintük sosem volt veszélyben.

Két héttel a megérkezés előtt Hutch meghívást kapott a Clay Barber tiszteletére rendezett ünnepségre, az Alapítás Napjára, vagyis szeptember 29-ére, az Akadémia Brimson-termébe. Először köszönte szépen, ki akarta hagyni, de aztán felfedezte Preacher nevét a vendéglistán.

Ez már egész más fényt vetett a rendezvényre. Nem mintha üldözte volna a férfit, vagy ilyesmi, de hát a pokolba is!

Időközben megírta a nyugdíjazási kérelmét. Harminc nap szabadsága gyűlt össze. Azt akarta, hogy fizessék ki neki, hogy aztán csak kisétáljon az ajtón, amint hazaér.

– Tényleg nem jössz vissza? – kérdezte tőle Bill. A képmása most fiatal lett, életerős, jóképű. Felvillantott egy ígéretekkel teli, ravaszkás mosolyt.

– Nincs annyi szoftvered, Bill, hogy működjön a dolog – felelte Hutch.

Bill nevetett, de kissé keserűen.

– Hiányozni fogsz, Hutch.

– Te is hiányozni fogsz, barátom.

* * *

A tudományos társadalom tömegesen képviseltette magát a banketten. Ezenfelül megjelent néhány kevésbé fontos politikus is, akik lelkesen fotóztatták magukat, és több képviselője azoknak a jótékonysági szervezeteknek, amelyek aktívan támogatták az Akadémiát a megalapítása óta. Az utóbbiak az elnökkel ültek együtt a főasztalnál. Az estélyt Estel Triplett nyitotta meg, aki Ginny Hazeltine-t játszotta az előző évi kasszasikerben, és aki most szívszaggató stílusban előadta az „Elveszett a csillagok között” című dalt.

A pincérek csirkét szolgáltak fel, rizzsel és zöldbabbal, valamint különféle gyümölcsöket és desszerteket. Ahogyan az efféle banketteken lenni szokott, az étel egész jónak bizonyult.

A műsort Sylvia Virgil vezette, az Akadémia műveleti igazgatója. Bemutatta a vendégeket, és külön köszöntötte Matthew Brawleyt, aki azok után, hogy Barber értesítette, „a kritikus pillanatban” érkezett a helyszínre, hogy megmentse dr. Dimennát, a csapatát és a külsősöket. Preach kiment, átvett egy emlékérmet, és nagy tapsot kapott. Úgy nézett ki, mint egy hős. Csak egy kicsivel volt magasabb az átlagosnál, de úgy lépkedett, mint az a férfi, aki tétovázás nélkül összeverekedne egy tigrissel. És valahogy sikerült a képére varázsolnia azt a szerény, áhítatos mosolyt, ami azt sugallta, hogy mindannyian hősök vagyunk, csak ő történetesen jókor volt jó helyen.

Hutch figyelte őt, és rádöbbent, hogy a szíve felgyorsulva ver. A pokolba, miért is ne? Minden joga megvolt hozzá.

Virgil ekkor megkérte azokat, akik a Renaissance állomáson tartózkodtak a katasztrófa idején, hogy álljanak fel. A túlélők nagyjából a terem elülső részének bal oldalán ültek. Egyszerre felálltak, és rámosolyogtak a vendégekre, közben kamerák szegeződtek rájuk, és feldübörgött a taps. A kisebb gyermekek egyike ijedten nézett körül.

Az igazgató aztán felkérte Allen Nazariant, hogy adja át a díjat Barbernek.

Nazarian a tudományos és kutatási bizottságban ült, ahol az Akadémia finanszírozási bajnokaként funkcionált. Nála szélesebb embert Hutch még sosem látott, ám a körmérete ellenére kecsesen mozgott. Elegáns meghajlással köszönte meg a tapsot, kiment a pulpitushoz, és végignézett a vendégseregen.

– Hölgyeim és uraim – mondta a maga iskolázott bostoni kiejtésével –, megtiszteltetés számomra, hogy ma este itt lehetnek önökkel.

Perceken át ömlengett emelkedett stílusban, főleg a földönkívüli, ellenséges környezetben végzett kutatómunka veszélyeiről és megpróbáltatásairól.

– Az embereink folyamatosan kockára teszik az életüket. És csak végig kell sétálnunk ezeken az épületeken, hogy láthassuk az emléktábláit azoknak, aki meghozták a legnagyobb áldozatot. Szerencsére, ma este nem megemlékezésre gyűltünk össze. Nem állítunk emlékművet. És ezért a boldogító tényért egyetlen férfi ítélőképességének és gyors reakciójának tartozunk hálával. Mindenki ismeri a történetet, hogy Barber helyesen értelmezte a jeleket, amikor a kapcsolat szinte egyszerre szakadt meg a Renaissance állomással és a Wildside-dal.

Hutch rájött, hogy az érzései alighanem meglátszanak rajta: a jobbján ülő fiatal férfi megkérdezte tőle, hogy jól van-e.

– Clay felismerte egy EMI-esemény ujjlenyomatát – folytatta Nazarian. – És rájött, a kapcsolat megszakadása azt jelenti, hogy a Proteusnál a helyzet rosszra fordult. Lehetségesnek tűnt, hogy úgy a Renaissance, mint a hajó veszélybe került. Nem tudhatta biztosan, hogy mi történik, és csak egyetlen hajót küldhetett a bajba jutottak megmentésére: a Condort. Ám a távolság a Condor és a Proteusnál lévő emberek között minden percben csak nőtt és nőtt. Az Akadémia legszebb hagyományainak szellemében Clay a legrosszabbat feltételezte, és átirányította a Condort. És ennek a kiváló ítélőképességnek köszönhetjük az életét azoknak a férfiaknak, nőknek és gyermekeknek, akik a Proteusnál éltek és dolgoztak. – Elfordult, és balra nézve hozzátette: – Dr. Barber.

Az első asztalok egyikénél ülő Barber illő szerénységgel emelkedett fel. Rámosolygott a vendégseregre, és elindult előre.

Nazarian lehajolt a pulpitus mögé, és felemelt egy zöld szövetbe burkolt tárgyat. Egy érmet tartott a kezében.

– Hatalmas öröm számomra...

Barber valósággal ragyogott.

Nazarian felolvasta az éremre vésett szavakat:

– ...az ítélőképességéért és a kezdeményezőképességéért, aminek eredményeként ötvenhat ember megmenekült a Renaissance állomásnál. Érdemei elismeréséül adományozza az elnök. 2224. szeptember 29.

Dimenna, aki egy asztallal odébb ült, mint Hutch, hátranézett rá, és felé hajolva odasúgta:

– Fogadjunk, Hutchins, hogy boldog vagy, amiért a fickó kikaparta a gesztenyéidet a tűzből.

Barber feltartotta az érmet, hogy mindenki láthassa, kezet rázott Nazariannel, és a hallgatóság felé fordult. Bevallotta, hogy csak azt tette, amit bármelyik műveleti főnök tett volna az adott körülmények között. A bizonyítékokból adódó következtetés eléggé egyértelmű volt. Barber köszönetet mondott Sara Smithnek, az ügyeletes tisztnek, aki felhívta a figyelmét az anomáliára. És Preachernek is – ejtette a Matthew-t, és azt a nevet használta, amin valójában ismerték a férfit –, aki, amint értesült a veszélyről, tétovázás nélkül elindult menteni. Többszöri felszólítására Preach felállt, és még egyszer megtapsolták. – Ó, és Priscilla Hutchins, aki elvitte a személyzet néhány tagját a Wildside-on, szintén itt van velünk. – Hutch felállt, és szórványos tapsot kapott.

* * *

Amikor vége lett, Hutch észrevette, hogy Preach felé tart. Ácsorgott egy darabig az egyik hátsó ajtónál, hogy időt adjon a férfinak. Éppen néhány adminisztrátorral beszélgetett, amikor Preach utolérte, sugárzó mosolyt villantott rá, lehajolt hozzá, és szemérmes puszit nyomott az arcára.

– Örülök, hogy megint találkozunk, Hutch – mondta.

A mentőakció óta nem volt alkalmuk beszélgetni. Hutchnak ki kellett cserélnie a sérült műszaki egységeket, addig a Condor várta, hogy dokkolhasson. És mialatt a héjazaton mászkálva rögzítette az új berendezéseket, Preach nyugtalanul toporgott.

– Nem akarlak siettetni, szívem – hadarta, és hozzátette: – Nem maradunk le semmiről.

Hutch kerek tizenhét perc alatt elvégezte a munkát, három perccel később sok szerencsét kívánt a férfinak, és eltűnt a környékről.

Jócskán megelőzte a flert, és tudta, hogy a Wildside-nak nem lesznek gondjai. A Condornak viszont sürgősen kellett távoznia, aztán rengeteget gyorsítania. Rázós utazásnak ígérkezett, de Preacher kihozta az embereket, és pár nappal később mindenkit leszállított a Serenity állomásra. De Hutch addigra már továbbállt onnan, és úton volt hazafelé.

– Nem tudtam, hogy te is itt leszel – lelkendezett Preacher. – Nekem azt mondták, hogy küldetésen vagy.

Hutch bólintott.

– Nem vagyok meglepve. Ezek azt hiszik, hogy mindenki mindig küldetésen van.

– Az Akadémia tényleg díjakat osztogat, amikor az emberek elég okosak ahhoz, hogy helyrehozzanak valamit, ami alaposan el lett cseszve? Valamit, aminek nem lett volna szabad megtörténnie?

Hutch felnevetett, és legyintett egyet.

– Még sosem örültem senkinek annyira, mint neked ott – válaszolta. Már a Wildside-on tudatta a férfival, mennyire hálás neki, amiért időben megjelent. Preacher csak mosolygott, a vállát vonogatta, és közölte, hogy ő maga mennyire hálás, amiért módjában állt segíteni.

– Ezt meg fogom mondani nekik – ígérte Preach. – Óhatatlanul megkedvelem azt, aki lehetőséget ad arra, hogy elnyerjem egy gyönyörű nő háláját. – Körülnézett a teremben, és megkérdezte: – Eljönnél velem egy italra a Skywaybe?

– Ha megmutatod a kitüntetésedet.

Preach bólintott, és kicsomagolta a plakettet. A Condor képe díszítette, valamint a „Megmentő expressz” felirat. Csiszolt tölgyfából készült, és Hutch egy kicsit irigy lett.

– Megmentő expressz?

– Hát, még mindig jobban hangzik – felelte mosolyogva Preach –, mint az, hogy „Preacher újra száguld”. Merthogy először ezt akarták rávésni.

Elindultak az ajtó felé, amikor Virgil kiszúrta őket, intett, hogy várjanak, és odasietett hozzájuk.

– Tudjátok – mondta, és felváltva rájuk pillantott –, sejtettem, hogy együtt foglak találni titeket.

Hutch bemutatta az igazgatót.

– Mindkettőtöknek adósai vagyunk – állította Virgil, mialatt kezet fogott Preacherrel. Félrevonta őket, és tovább beszélt: – Katasztrófa lett volna a vége odakint. Ha ti ketten nem hoztatok volna el mindenkit, az olyan rossz fényt vetett volna ránk, hogy talán mindenestől bezárnak minket.

És az emberek meghaltak volna – tette hozzá magában Hutch. – De ne is törődj vele!

Virgilnek valóban megvolt az oka arra, hogy hálás legyen. Ő maga is amellett kardoskodott, hogy hagyják nyitva a Renaissance-t.

– Szerencsétek volt – dörmögte Preach, és komoran nézett a nőre. Hutch megállapította magában, hogy a fickó eszméletlenül jól fest ebben az elegáns öltönyében. Kék zakó, fehér ing, kék nyakkendő. Egy apró sassal díszített gyűrű a bal keze gyűrűsujján. Ezüstből készült, és a Világ Humanitárius Bizottsága adta neki, mert egyszer a saját költségén orvosi készleteket vitt a Quraquára. Mindent egybevetve, ragyogóan nézett ki.

Preacher rajtakapta Hutchot azon, hogy méregeti. Az arckifejezése kissé megváltozott, valahogy lágyabb lett, és a tekintetével gyorsan végigsöpört Hutch meztelen vállán.

Igen, ez van – gondolta Hutch.

Ha Virgil észrevette is a közjátékot, nem hozta szóba. A könyörtelenségéről híresült el, és az a hír járta, hogy annak idején sztriptíztáncosként keresett pénzt, hogy egyetemre járhasson. A cél szentesíti az eszközt. Gyönyörű nő lett volna, ha nem sugárzik belőle valami keménység. Mindig parancsoló modorban beszélt, a tekintete átható volt, a viselkedése túlontúl magabiztos. Háromszor ment férjhez, és egyik férje sem újította meg vele a fogadalmát.

– Hutch, beszélhetnénk egy kicsit a kérelmedről?

– Természetesen, Sylvia – felelte Hutch, míg magában azt gondolta: De bárcsak ne kéne!

– Szeretném elmondani, hogy mélyen lesújtott a hír, hogy el akarsz hagyni minket.

– Éppen ideje – mondta Hutch.

– Nos, az érzéseiddel nem tudok vitatkozni – válaszolta Virgil, és Preachre nézett. – Egy fantasztikus tisztet veszítünk el, Preacher.

Preach engedelmesen bólogatott, ezt alighanem ugyanúgy tudta, mint mindenki más.

– Hutch, kérnék tőled egy szívességet. Szeretnélek rávenni, hogy vállalj el még egy küldetést nálunk. Nagyon fontos lenne. Kimondottan téged kértek.

– Valóban? És kicsoda?

– Ezenfelül – folytatta Virgil, mintha Hutch meg sem szólalt volna –, szeretnénk megtartani téged az Akadémiánál. Azt hiszem, képes leszek felajánlani egy izgalmas felszíni munkát. Néhány hét múlva. És hálás lennék, ha nem beszélnél erről, mert hivatalosan meg kell hirdetnünk az állást.

Úgy tesztek, mintha komolyan megfontolnátok, hogy melyik jelentkezőt választjátok – gondolta Hutch.

– Itt maradnál Arlingtonban – tette hozzá Virgil.

Hutch erre nem volt felkészülve. Arra számított, hogy simán lelép, bökkenő nélkül, mindent köszönünk, jó egészséget, írj, ha találtál munkát.

– Mi a küldetés? – kérdezte.

Virgil még egy éve sem vette át az Akadémiát, és azonnal hozzálátott a nagytakarításhoz, ami főleg az adminisztratív dolgozókra vonatkozott. Ez most úgy hangzott, mintha valaki kiesett volna a kegyeiből.

– Mi lenne, ha bemennénk az irodámba, hogy megbeszéljük a többit? – kérdezte.

Hutch tétovázott. Nem akart elszakadni Preachtől.

– Mindketten – mondta gyorsan Virgil, és a férfi meglepődésének láttán kellemesen mosolygott. Sok mindent lehet mondani erre a nőre – gondolta Hutch –, de nem ostoba, az biztos.

Hutch a vállára terítette a kendőjét, Preacher belebújt a kabátjába, és Virgil kivezette őket a parkba. Átkeltek a holdmedence felett átívelő hídon. Az ég borult volt, és esővel fenyegetett. A Columbia kerület fényei halvány derengésbe vonták az északi égboltot. Néhány taxi érkezett, hogy felszedje a távozó vendégeket.

– Jól sikerült az ünnepség – állapította meg Hutch.

– Igen, megindító este volt – felelte Virgil, azzal kivett egy tablettát egy vésetekkel díszített dobozból, bekapta, és lenyelte. Keringtek hírek arról, hogy gondja van az egészségével. – Amikor majd minden megy a maga útján, arra fogom biztatni, hogy mondjon le.

Hutch kétszer is végiggondolta a kijelentést, mire rájött, hogy az igazgató Barberről beszél.

A híd közepén megálltak.

– Azért mondom el ezt – folytatta Virgil –, mert szeretném megértetni veled, mennyire számítok a diszkréciódra. Tudom, hogy sokat mesélhetnél rólunk.

Hutch nem válaszolt.

– Elég okos vagy ahhoz, hogy tudd: nem sokra mennél vele, viszont rengeteget árthatnál. Az Akadémiának vannak politikai ellenségei, akik boldogan használnának fel egy ilyen incidenst, hogy bebizonyítsák: nem vagyunk elég kompetensek. Hogy kitúrjanak minket az üzletből, ha tehetik.

Valami belecsobbant a vízbe.

Preach belépett Virgil látóterébe, és megkérdezte:

– Mennyire inkompetens az Akadémia? Egy csomó ember meghalhatott volna Barber miatt. Például...

– Dimenna miatt is – szólt közbe Virgil. Látszott rajta, hogy kezd fázni. Kora este még meleg volt, és most csak egy vékony kabátot viselt az estélyi ruhája felett. – Tisztában vagyok vele.

– Ezért akartál beszélni velem? – kérdezte Preach, aki nyilván még most is tűnődött magában, hogy miért van jelen.

– Nem, a józan eszedre akartam hatni. És biztosítani akartalak afelől, hogy elintézem a problémát. Nem fog visszatérni a Serenityre. – Virgil megreszketett, és hozzátette: – Neked is van egy ajánlatom. De menjünk be valahová, ahol meleg van!

Pár perccel később besietettek az igazgatóság épületébe, és felmentek a második emeletre. A lámpák felgyúltak előttük, az ajtók kitárultak, és beléptek az igazgató irodájába. Virgil kivett egy pulóvert az egyik falfülkéből, és a vállára terítette. Megkérdezte Hutchot, hogy fázik-e, majd a nemleges válasz után így szólt:

– Hozhatok egy italt?

Elsorolta, hogy mivel szolgálhat, és két kényelmes fotel felé intett.

Az iroda a maga hivatali módján tágas és fényűző volt. Műbőr bevonatok. Sötétre festett falak. Rengeteg emlékplakett. Montrose-díj a lineáris matematikában elért eredményekért. Elnöki Érdemérem a Tudomány Fejlesztéséért. Maryland állam Év Polgára-díj. Az Év Édesanyja Kanadától. Egy volt férj és két ikerlány képei az íróasztalon. Az igazgató közös fotói Oberrighttal, Simpsonnal és Dawesszel, Dashiel Banner filmsztárral és az elnökkel. Ezeket nyilván arra szánták, hogy megfélemlítsék a vendégeket.

Preach egy pohár bordeaux-it kért, Hutch mandulalikőrt. Az igazgató brandyt töltött egy harmadik pohárba, aztán leült óriási diófa íróasztala mögé.

Belekortyolt a poharába, majd felváltva a vendégeire nézett, és szemlátomást élvezte a zavarukat.

– Gondolom, hallottatok már a Benjamin Martin küldetéséről.

Hutch természetesen tudott róla. De Preach a fejét rázta. Nem, fogalma sincs, hogy az igazgató miről beszél.

– Egy kutatóexpedíció volt egy neutroncsillaghoz – magyarázta Hutch. – Évekkel ezelőtt. Az a hír járta, hogy hallottak valamit. Valamilyen rádióadást. A tizenegy-nulla-hetesnél, ugye? De nem találtak semmiféle bizonyítékot.

– Nem pletyka volt – közölte Virgil. – Elcsíptek egy rádiójelet, ami mesterségesnek tűnt.

– Ki volt még odakint? – kérdezte Preach.

– Nos, éppen ez a lényeg, nem igaz? Nem volt senki a közelben – felelte Virgil, és letette a poharát. – Langley hat hónapig maradt kint. A kapitány. Soha többé nem hallották. Egy suttogást sem.

– Ez nem egyedülálló történet – jelentette ki Preach a vállát vonogatva. – Az emberek állandóan hallanak ezt-azt.

– Preacher, a kutatáshoz szondákat használtak. Amikor visszajöttek, azokat kint hagyták.

– És az egyik megint befogta – találgatott Hutch.

Virgil fordult egyet a székével, és kinézett az ablakon a belső udvarra.

– Így van – ismerte be. – Van egy második adásunk. Három hete kaptuk meg a jelentést.

– És?

– A forrása orbitális pályán kering a neutroncsillag körül.

– Valószínűleg helyi anomália – vélekedett Preach. – Egy olyan fenevad közelében minden lehetséges. Meg tudta már fejteni valaki?

– Nem, egyelőre nem sikerült lefordítani.

Preach nem tűnt elégedettnek.

– Milyen hosszú az adás?

– Elég rövid. Mint az első. Valamivel több mint egy másodperc. A sáv keskeny, a műhold éppen csak áthaladt rajta. Egy irányított jel.

– Hová irányul?

Virgil fellendítette mindkét kezét.

– Az irány egybevág az első adáséval. De a célpontot nem ismerjük.

– Ezzel nem sokra megyünk.

Virgil megvonta a vállát.

– Nem látjuk, hogy mire irányul a jel. Arrafelé természetesen nincs bolygórendszer. És nem látunk anomáliás tárgyakat röpködni a környéken.

– Ami nem jelent semmit – vágta rá Preach.

Virgil a férfi szemébe nézett, de a legkevésbé sem gyengéden.

– Nem tudhatjuk, hogy mi történik odakint. Talán semmi. Egyes embereink azt gondolják, hogy még egy időtükröződés is lehet, egy jövőbeli küldetés adása. Valami, ami átugrott egy féreglyukon.

Hutch úgy tudta, hogy a féreglyukak csak néhány másodpercig léteznek. Még a legszélsőségesebb körülmények között is. De nem hozta szóba. Ugyanakkor már látta, hogy merrefelé tartanak. És elég egyszerűnek tűnt: meg akarják kérni őt, hogy vigyen ki kutatókat a helyszínre, maradjon egy darabig, amíg hallgatóznak, aztán hozza vissza őket.

Preach a lámpa fényénél tanulmányozta a borát.

– Azt akarjátok, hogy valaki menjen ki, és nézzen körül.

– Nem pontosan ezt – felelte Virgil, azzal kiitta az italát, letette a poharat, és szemügyre vette Hutchot. Az emberek immár több mint ötven éve bolyongtak az űrben. Találtak egy maroknyi eleven világot, néhány romhalmazt, és a nokokat. – Hutch, ismered a Kapcsolat Társaságot?

– Persze. Egy rakás félnótás, akik földönkívüli civilizációkat keresnek.

– Nem egészen – válaszolta Virgil –, és abban sem vagyok biztos, hogy ők... hmmm, félnótások. Régóta hangoztatják, hogy nem készülünk fel megfelelően az értelmes lényekkel való találkozásra. Azt mondják, csak idő kérdése, és úgy fogunk viselkedni, mintha az egész galaxis a miénk lenne. És ezzel nem igazán tudok vitatkozni.

– És mit számít? Régóta járunk odakint, és a hely eléggé üresnek tűnik.

– Nos – felelte az igazgató –, igazából egyik sem igaz, de mindegy. A lényeg az, hogy rengeteg pénzt hajtottak fel az Akadémiának. Igaz, szerintük kevés erőfeszítést teszünk annak érdekében, hogy kiderítsük, ki lakik még a környéken. Számukra ez a Szent Grál. Azt gondolják, hogy ez az Akadémia elsődleges rendeltetése. És ezzel nincs is gond. Nincs okunk bántani őket ezért az eszméért.

– És érdekli őket a 1107-nél elfogott adás – szúrta közbe Preacher.

– Pontosan. Nyomást gyakorolnak ránk, hogy nézzünk körül azon a helyen. Ez az utolsó hír szépen felkavarta az állóvizet, és nem lenne bölcs dolog csak várni, amíg minden elcsitul. – Virgil hátradőlt a székén, és az ujjaival dobolt az íróasztalán. – Én nem hiszem, hogy van ott valami. Hogyan is lehetne? Még ha Benny valóban elcsípett is egy földönkívüli adást, miért őgyelegnének ott négy évvel később? Értitek, hogy mit mondok? Nem tudom, hogy mi a magyarázat, de az biztos, hogy nem a marslakók. – Az igazgató ekkor egyenesen Hutchra nézett, és megkérdezte: – Tudod, ki az a George Hockelmann?

Hutchnak fogalma sem volt róla.

– Ő a Miranda étteremlánc vezérigazgatója.

– Á, a fickó a titkos tortilla-receptekkel.

– Valami ilyesmi. És ő az Akadémia expedícióinak egyik nagy támogatója. Annyira, hogy év végén egy hajót adományoz nekünk.

– Egy csillaghajót?

– Igen, a City of Memphist. Nemrég repült először.

– A szülővárosáról nevezte el – vélekedett Hutch.

– Ahogy mondod. Az év vége felé fogjuk megkapni.

– Minek szól a késlekedés?

– Az adókhoz van valami köze. De nem ez a lényeg – felelte Virgil, és tétovázott.

Valamit nem akar elmondani nekünk – állapította meg magában Hutch.

– A Memphis kimegy, és tesz egy kört a 1107-esnél – mondta végül az igazgató.

– A jövő évben.

– A jövő héten.

– De az előbb azt mondtad...

– Kölcsönadják.

– Értem.

– Szeretnénk, Hutch, ha te vinnéd el az expedíciót.

– Miért én?

– Hockelmann téged akar – magyarázta sugárzó mosollyal Virgil. – A Süllyesztő-ügy hozadéka. Azt gondolja, hogy te vagy a legjobb. – Észbe kapott, és gyorsan hozzátette: – Nem mintha nem lennél az. Rendesen meg leszel fizetve ezért az útért. És gondoskodni fogok arról, hogy mire visszatérsz, már várjon rád valami.

A tizenegy-nulla-hetes nagyon messze esett a Földtől.

– Hosszú út – mormolta Hutch.

– Nézd, szeretnénk a kedvében járni a fickónak. Személyes szívességnek tekinteném.

– Ki fogja vezetni a tudományos csapatot?

– Hát, ez a rész egy kicsit szokatlan. Nem lesz tudományos csapat – válaszolta Virgil, azzal felállt, összedörzsölte a két tenyerét, és próbált úgy nézni, mintha minden a legnagyobb rendben volna. – Hutch, ez alapjában véve egy kapcsolatépítő küldetés lesz. Elviszed magaddal a Kapcsolat Társaság néhány tagját. Köztük Hockelmannt is. Megmutatod nekik azt, amit látni akarnak. Ami nem más, mint egy nagy, nehéz, halott csillag, ami csak ott lebeg. Keringsz körülötte, hallgatjátok a rádióadásokat, amíg meg nem unják, aztán hazajössz. – Oldalra döntötte a fejét, és megkérdezte: – Vállalod?

Elég ártalmatlannak tűnt.

– Melyik akadémiai állás fog felszabadulni? – kérdezte Hutch.

– Személyzeti igazgató.

– Godwin?

– Igen – felelte mosolyogva Virgil. – Fel fog mondani.

Csak valószínűleg még nem tud róla – vélte magában Hutch. Nem tudta biztosan, hogy akarja-e a munkát. De Brawley jelenléte hatást gyakorolt rá. Kínosnak érezte volna, ha visszautasít egy ilyen felkérést úgy, hogy a férfi ott ül mellette. Nem mintha számított volna a véleménye.

– Átgondolom – ígérte végül Hutch.

– Nézd, csak pár napunk van. Attól tartok, már ma este tudnom kell – válaszolta az igazgató, majd felállt, megkerülte az asztalt, és nekitámaszkodott. – Tényleg szeretném, ha te csinálnád.

Brawley gondosan másfelé nézett.

– Rendben – felelte Hutch.

– Helyes – vágta rá Virgil, majd felkapott egy tollat, és lefirkantott valamit egy jegyzettömbre. – Ha holnap be tudsz ugrani a műveleti központba, megadnak mindent részletet. – Ismét megtöltötte Hutch poharát, aztán Preacherre irányította a figyelmét. – Szeretnék felajánlani neked is egy megbízatást, Brawley kapitány.

Preach felvonta a szemöldökét, és megkérdezte:

– Arra kérsz, hogy én is menjek velük?

– Nem.

Kár – sajnálkozott magában Hutch.

Virgil megérintette az asztalát, és a lámpák elhalványultak. A szoba közepén egy csillagmező jelent meg.

– Íme, a Syrian-halmaz – mondta az igazgató. – A neutroncsillag itt van. – Egy mutatóval jelezte a helyet. – És az adás... – Megjelent egy kurzor, és vonallá alakult. A vonal átvágott a csillagok között, mígnem megérintette az egyiket, ami világoskékre váltott. – A Társaság felvetette, hogy a cél talán messzebb van a 1107-től. Hogy a jel valójában csillagközi. – Virgil megvonta a vállát. – Szerintem őrültség, de ki vagyok én, hogy megjegyzéseket tegyek az efféle ügyekben? – Rámutatott a kék csillagra, majd turkálni kezdett az íróasztalán lévő papírok között. – A katalógusszáma itt van valahol...

Preach elragadtatva figyelt, és várt.

– Vegyétek észre, hogy a neutroncsillag, az adás vonalának teljes hossza és a B-helyszín, azaz a célcsillag, vagyis minden jóval a buborékon kívül van. Kívül esik a felderített űr százhúsz fényév átmérőjű gömbjén, aminek a középpontja többé-kevésbé Arlington. A Benjamin Martin-küldetéssel hatoltunk be első ízben arra a területre. A Társaság szeretne expedíciót küldeni a B-helyszínhez. Hajlandóak fizetni érte, de azt akarják, hogy mi bonyolítsuk le.

– Miért én? – kérdezte Preach. – Miért nem az egyik saját hajójukat használják?

– Ezek a fickók szeretik a kényelmet. A Condor sokkal fényűzőbb, mint az összes többi gépünk – magyarázta Virgil, majd Hutchra pillantott. – Majd meglátod, hogy a Memphis is többet tud annál, mint amit megszoktál. – Preach felé nyújtott egy szerződést. – Szeretnénk alkalmazni téged és a hajódat. Körülbelül négy hónapra.

Preacher lenézett a papírra.

– Tisztázzuk ezt a dolgot! – mondta gondterhelten. – Azt akarjátok, hogy vigyem el ezeket az embereket a B-helyszínre, de miért is? Mit fogunk ott csinálni?

– Megnézitek, hogy mi van ott.

– Milyen messze van a neutroncsillagtól?

Virgil felkapcsolt egy lámpát, belenézett a jegyzeteibe, és megadta a választ:

– Tizenhat fényévre.

Preacher megint lenézett a szerződésre.

– Megnézem, nem ütközik-e más munkákkal – dörmögte aztán. – Holnap tudatom veled a döntésemet.

* * *

– Szerinted milyen volt a csirke? – kérdezte Preacher, mialatt megint átkeltek a hídon.

– Rendben volt – felelte Hutch.

Az ég teljesen befelhősödött, és a szél ritkás esőt sodort magával. Preacher lenézett Hutchra azzal a nagy, kék szemével, és megkérdezte:

– Mit szólnál egy szendvicshez, mielőtt hazatérünk? Valami igazi kajára gondoltam.

Beültek egy taxiba, és átrepültek a Potomac másik partjára, a Kristály-toronyhoz. Drága lesz – gondolta Hutch, viszont ha Preacher villogni akart egy kicsit, ő hajlandó volt együttműködni.

A taxi a tetőn tette ki őket, onnan leereszkedtek egy emeletet a Maxie-hoz, ahol betelepedtek egy bokszba. Az ablakból remek kilátás nyílt a Lincoln-emlékműre és a Fehér Ház Múzeumra, ami fényárban úszva állt az árkain túl. A Constitution-szigetből csak egy apró fényfolt látszott az egyre sűrűbben hulló esőben. A kandalló felől vidám pattogás hallatszott, és a hangrendszerből susogó zene áradt. Hutch lecsúsztatta a válláról a kendőjét.

– Te mit gondolsz? – kérdezte Preacher. – Elvállaljam?

A férfi roppant vonzó volt a táncoló fényben.

– Miért tőlem kérded? – felelte mosolyogva Hutch. – Az komoly volt, amit mondtál? Be vagy táblázva?

– Leszerződhetek más megbízatásokra.

– Szóval megcsinálod.

– Igen, azt hiszem. Szép pénzt fizetnek érte.

Megjelent egy robot, meggyújtotta a gyertyákat, és felvette a rendelést: sajtos-sonkás szendvicset Hutchnak, marharagut Preachnek. És két hideg sört.

– Te ismered ezeket az embereket? – kérdezte Preacher. – A miafene társaságot?

– Kapcsolat. Találkoztam pár tagjukkal. Rendben vannak. Amíg nem kezdenek beszélni az idegenekről.

Megérkeztek a sörök. Koccintottak, majd Preacher megszólalt:

– A teremben lévő nők legszebbjére! – Úgy tett, mintha körülnézett volna, hogy meggyőződjön az igazságról, majd kijelentette: – Igen, nem lehet kérdéses.

– Drága vagy, Preach – felelte kissé fátyolos hangon Hutch, és megkérdezte: – De ki tudja? Lehet, hogy aranyat találsz odakint.

A férfi a pohara pereme felett nézett rá.

– És mi lenne az az arany?

– A szomszédok. Végre. Megannyi év, és a sok rom meg a nyomok után végre megtaláljuk őket. Preach Brawley találja meg őket. És hirtelen lesznek valakik, akikkel beszélgethetünk.

– Ezt a szomszédokra! – felelte Preacher, és ivott egy kortyot.

Megérkezett az étel. Mialatt a robot letette a tányérokat, Hutch körülnézett. Szemügyre vette a teremben ülő többtucatnyi párt, és úgy döntött, hogy Preachnek igaza van: tényleg ő a legvonzóbb nő a helyiségben.

Preach megkóstolta a marharagut, elismerően biccentett, és Hutch szendvicse felől érdeklődött.

– Remek – felelte Hutch, és magában hozzátette: Akárcsak a társaság.

A susogó zene elhalkult, és virtuális előadóművészek jelentek meg. Hosszú kaftánt viseltek, és különféle húros hangszerekkel, illetve kürtökkel voltak felfegyverkezve. A vezetőjük, egy sötét szemű és bőrű, nyurga és jóképű fickó intett, és belekezdtek az első számba.

Ó, a drágám jegyet vett

A Babilon Expresszre,

Átszáguld a káldeusok között,

Elsuhan a szfinx mellett,

Mert szeret engem, őszintén szeret,

A Babilon Expresszen.

– Tessék, egy másik expressz – jegyezte meg Hutch.

– Kik ezek az alakok? – kérdezte Preacher a homlokát ráncolva.

Hutchnak nem lett volna szabad meglepődnie. Gyanította, hogy Preach még ha ismerné is a zenészeket, akkor sem árulná el. Preacher nem tűnt olyannak, aki beismeri, hogy kedveli a populáris kultúrát. Így aztán Hutch elnézően mosolyogva felelt:

– Ez itt Hammurapi Smith és az ő Függő Kertészei. A leghíresebb számuk a „Babilon expressz”.

– Fel nem foghatom, hogy miért.

Hutch levette a hangerőt, és jelentéktelen dolgokról társalogtak pár percig, hogy egész éjjel esni fog-e, honnan származik Hutch, Preacher hogyan lett csillaghajó-kapitány. Aztán Preacher letette a villáját, előrehajolt, és fojtott hangon megkérdezte:

– Szerinted lehetséges, hogy tényleg van valami odakint?

– Valahol biztosan – válaszolta Hutch. – De hogy egy neutroncsillag körül lebzselnek? Azt nem hiszem.

Miután végeztek az evéssel, kisétáltak a Kilátóra. Itt is ihattak kávét, és a Maxie zenéje is kihallatszott ide. De csak pár perce voltak idekint, amikor valaki leállította a zenét, és az egyik távoli sarokban kisebb tömeg gyűlt össze.

– Ne most, David! – mondta egy nő olyan hangon, ami arra utalt, hogy a most tökéletesen megfelelő pillanat. A szeme csillogott, dús, fekete haja a derekáig ért, és látszott rajta, hogy kicsivel többet ivott a kelleténél. Vörös-fekete ruhát viselt, aminek mély kivágása még a köldökét is látni engedte. A nő és David egy kis színpadon álltak.

Hutch azonnal rájött, hogy ők ketten hivatásos előadók.

David egy jól megtermett fiatal férfi volt, valószínűleg egy fejjel magasabb lehetett Preachernél. Aranyszőke haja a szemébe lógott.

– Beth, biztos vagyok benne, hogy ezek az emberek élvezni fogják – felelte, mire többen tapsolni kezdtek.

A nő megadta magát. David kinyitott egy szekrényt, kivett belőle egy tocketet, és bekapcsolta. A hangszer húrjaiban energia zúgott.

Beth lemondóan sóhajtott, közölte, hogy ha muszáj, akkor jól van, és a színpad széléhez lépett. David játszott néhány akkordot. A tömeg szétszéledt.

– Mit szeretnének hallani? – kérdezte Beth.

– Mit szólnál a „Randy Andy”-hez? – kérdezte egy nő.

David megpendítette a húrokat, mire hangok hallatszottak és fények villogtak, aztán hirtelen leállította az egészet, és kijelentette:

– Túl lármás. Ma este gyengéd hangulatban vagyok.

– Legyen a „Macon City bár” – javasolta egy bariton hangú férfi.

– Elszánt társaság ez, David – mondta nevetve Beth, mire megéljenezték.

Ott állt a lány a Macon City bárnál,

Elvitte a szívem, nem leszek ugyanaz,

már sosem leszek ugyanaz,

Mióta ő ott áll a Macon City bárnál…

Hamarosan mindenki énekelt és táncolt. Hutch és Preacher is beszálltak. A férfi kissé hamisan énekelt, de tudott róla, és a vicc kedvéért eltúlozta, aztán vigyorgott, amikor Hutch felnevetett.

– Ha bedobnék egy-két adagot, jobban menne – állította Preacher.

Hutch mérhetetlenül élvezte a férfi társaságát és ölelését. Sok idő telt el azóta, hogy közel volt valakihez, aki ilyen izgatottá tette.

Beth játszott, és a tömeg bömbölt. Elénekelték a „Rocky mountain lollipop”-ot és a „Highballer”-t, a siklóvonatokról szóló, lelkesítő dalt. És a „Deep down in the Culver city mine”-t, a „Last man out”-ot és a „Climbing on the Ark”-ot.

Beth addigra már egy emelvényen ült, kéréseket teljesített, de néha a maga által választott dalt énekelte. A „Peacemaker hymn” közepén kiszúrta Preachert, és intett neki, hogy csatlakozzon hozzá. Preach lenézett Hutchra, hogy lássa, mit szól hozzá.

– Menj csak! – mondta Hutch szenvtelenséget színlelve, és arra gondolt, hogy talán mégsem ő a legvonzóbb nő a teremben.

Előadták a „Providence Jack”-et, aki „hűséges maradt, amíg a szemem előtt volt”. Amikor befejezték, Beth elengedte Preachet. Viszont az „Azteca”-val zárta az estét, közben egész végig a férfit nézte, és nem hagyott kételyeket a szándékai felől.

Hutch és Preach végül két szám között leléptek. A férfi visszakísérte Hutchot a taxiállomásra, és ártatlanul pislogott, amikor Hutch megjegyezte, hogy alighanem sikerült meghódítania valakit.

Mostanra már szakadt az eső. A taxi száguldva vitte őket a viharban. Preacher egy darabig gondolkodott valamin, aztán megszólalt:

– Hutch, merő véletlenségből nem érsz rá holnap?

– Indulok Princetonba – felelte Hutch –, hogy meglátogassam az anyámat.

– Ó...

– Miért kérdezed?

– Meg akartalak hívni vacsorázni. Na mindegy, hagyjuk. Rossz ötlet volt. Tudhattam volna, hogy elfoglalt vagy.

– Anyám vár rám, Preach. Egy éve nem látott. Nem mondhatom le – válaszolta Hutch, és az ösztönei azt súgták, hogy ez így lesz jó. Ne kapkodja el a dolgot. Ne tegye, ha komolyan érdekli a férfi. – De mondok valamit. Pénteken visszajövök. Mi lenne, ha akkor találkoznánk?

– Rendben. Majd hívj, ha megérkeztél!

A taxi leszállt Hutch szállodájának tetejére. Preach szólt a pilótának, hogy várja meg, és elkísérte Hutchot a szobájáig. Hutch kinyitotta az ajtót, szembefordult a férfival, és azon vívódott, hogy behívja-e vagy ne. Tudta, hogy túl sokat ivott, ahogyan Preacher is.

– Köszönöm, Preach – mondta végül. – Kellemes este volt.

– Én is köszönöm – felelte Preacher, azzal előrehajolt, tartózkodó csókot nyomott Hutch homlokára, de miután kinyitotta a száját, továbbra is Hutch bőréhez nyomta az ajkát, éppen csak annyi ideig, hogy egy kicsit felszítsa a tüzet mindkettőjükben.

A fickó tudja, mit csinál – állapította meg magában Hutch.

Aztán Preacher minden döntést kivett a kezéből azzal, hogy elhátrált tőle.

– Egyedi darab vagy, Hutch – mondta búcsú gyanánt, majd megfordult, és elsietett.

Hutch addig nézett utána, amíg belépett a liftbe, közben küzdött az érzéssel, hogy nagy hülye volt. Finoman becsukta az ajtót, és az ablakhoz ment. Pillanatokkal később azt látta, hogy egy taxi felszáll, és széles ívet leírva elrepül nagyjából a Kristály-torony felé.