Lili Hayward

MACSKA A FAGYÖNGY ALATT

A mű eredeti címe

A Midwinter’s Tail

Copyright © Lili Hayward 2023

The moral right of the author has been asserted.

Originally published in the English language by Little,

Brown Book Group Limited.

Cover design by Bekki Guyatt – LBBG;

Illustration by Namasri Niumim.

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

HORVÁTH ANNAMÁRIA

ISBN 978 963 452 828 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése DEVÍZIÓ Bt.

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Szüleimnek

Békésen éljük napjaink,

Pangur Bán, a macskám meg én,

Boldogságban tesszük dolgunk,

Ő az övét, én az enyém.

Buzgón gyakorolva űzi

Pangur a macska-mesterséget,

Én éjjel-nappal bölcselkedve

Fényre váltom a sötétséget.

(Pangur Bán, névtelen kelta költő)

PROLÓGUS
Morgelyn

Meséltem már neked ennek a szigetnek a történetéről, Mina, és arról, hogy honnan kapta a nevét?

Valamikor réges-régen ez nem is sziget volt, hanem egy gyönyörű vidék része, amely a Lyonesse nevet viselte; e kies, ragyogó táj tele volt mezőkkel és széles, kövezett utakkal, házakkal és szőlőskertekkel. Az emberek meggazdagodtak a föld gyomrából előkerült fényes ónnak köszönhetően, és a világ minden tájáról érkeztek ide kalmárok, hogy elcseréljék az árujukat, és bőségben élhessenek.

Így volt ez mindaddig, mígnem egy sötét napon, a téli napforduló idején Lyonesse lakói olyannyira belemerültek a mulatozásba, dúskálva a fűszerekben, ónban és egyéb javaikban, hogy megfeledkeztek arról, hogy hálát adjanak az óceánnak. Az óceán pedig, amely addig mindig lecsillapította a hullámait a kedvükért, most felbőszült, amiért elfelejtették. Sőt, egyenesen dühöngeni kezdett, úgy háborgott haragjában, ahogy csak a tenger képes.

Lyonesse lakói persze rögtön rájöttek, milyen balgák voltak, de akkor már túl késő volt. Kétségbeesésükben aranyat szórtak a hullámokba, de az óceán mindent ripityára tört a sziklákon, ahol ragyogó rekettyés lett az aranyból. Hordószámra öntötték a tomboló hullámok közé a legnemesebb boraikat, de az óceán tajtékozva visszaköpködte, és a cseppekből lila hanga nőtt ki. Végül behajították a mélységbe a fényes ónt, amely gazdaggá tette őket, ám az óceán azt is szétszórta, és holdfény lett belőle.

A víz áradni kezdett, túlnőtt a házak küszöbén, majd emelkedni kezdett az ablakoknál, végül magasabb lett, mint a legmagasabb templomtorony. A hullámok úgy sújtottak le, mint ezernyi kalapács ezer üllőre, és a szépséges föld meg a lakói mind egy szálig odavesztek.

Egyetlen kislányt kivéve, akit Morgelynnek hívtak.

Szelíd volt, mint a hajnal, és szegény, mint a templom egere, nem egy pompás palotában élt, hanem egy rozzant kis kunyhóban a parton, hűséges macskájával, akit Murrnak hívtak. És habár nem volt sem aranya, sem ékszerei, mégis csak neki jutott eszébe, hogy megtisztelje az óceánt egy szerény kis koszorúval, amelyet tengerparti iringóból és hangából font. Amikor az óceán üvöltött haragjában, és a vizek elnyelték a kis kunyhót, Murr egy titkos varázslattal tutajjá változtatta a koszorút, amin ő és Morgelyn megkapaszkodtak, hogy mentsék az életüket.

Miközben egész Lyonesse a víz alá süllyedt, a kislány és a macska ott hánykolódtak a hullámokon, amíg végül átázva-átfagyva kikötöttek egy sziklás hegycsúcson.

– Ó, Murr! Szomorú a karácsonyunk! – kiáltotta Morgelyn. – Nincs mit ennünk, csak só, és nincs ágyunk, ahol lehajthatnánk a fejünket, csak ez a szikla.

Ha az óceán dühös volt, hát Murr kétszer annyira.

Ha pedig egy macskában szikrázó düh tombol, azt mindenki észreveszi – így az óceán is felnézett a hegycsúcsra, meglátta a kislányt, a macskáját meg a szerény kis koszorút, amit az ő tiszteletére készítettek, és elszégyellte magát.

Amilyen gyorsan feltámadt a haragja, ugyanúgy le is lohadt – de ami megtörtént, megtörtént. Lyonesse ragyogó földje megsemmisült, és nem maradt belőle más, csak a legmagasabb hegyek csúcsai, amelyek kikandikáltak a vízből, köztük az, ahol most Morgelyn üldögélt borzongva, az ölében Murr-ral.

Ezért az óceán hínárt gyűjtött, és kivitte a partra, hogy az takaróként szolgáljon. Tövises rekettyeágakat és illatos hangát keresett, kagylókat és osztrigákat fogott, és szétszórta őket a sziklákon, mintha drágakövek lennének, hogy a kislány és a macska ehessen. Uszadék fát gyűjtött a föld mind a négy sarkából, és odavitte nekik, hogy hajlékot építhessenek maguknak.

Idővel a vizek visszahúzódtak, a hegycsúcsokból pedig szigetek lettek – és a többit már tudod, drága Mina.

Persze, ha az embereket erről a történetről faggatod, csak kacagnak majd, és azt mondják, én csak egy félbolond öregember vagyok. De ez csak azért van, mert a mesét soha nem írták le, vagy ha le is írták, a szavak tengeri tajtékká változtak. Én csak azért tudom mindezt, mert Murr elmondta nekem, és ő már csak tudja, mert a szikla, ahol Morgelyn menedékre lelt, ez a sziget, és az uszadék fából összetákolt kunyhó, amit építettek, nem más, mint ez a kunyhó. A macska pedig, aki megmentette a kislányt a vihartól, nem más volt, mint maga Murr.

ELSŐ FEJEZET

A póling rikoltozása betölti a fülemet, kísértetiesen száll az éles hang az aprócska, eldugott öböl felett. A téli alkonyatban a hullámok puhák, mint egy vadul dobogó szívet fedő bársonytakaró.

A táblát megviselték az időjárás viszontagságai, benőtte a zuzmó, de én tudom, mi áll rajta. A betűit kirajzolja a tenger sós permete az ajkamon.

Morgelyn.

Amikor legutóbb erre sétáltam, még olyan kicsi voltam, hogy a hanga a fejem fölé tornyosult, és egy kéz fogta a kezemet, irányítva a lépteimet. Most egyedül vagyok. Veszek egy mély lélegzetet, és lefelé indulok a partra, a zanót közé.

Halk zizzenés hallatszik, egy ág reccsen, és a tarkómon felállnak a szőrszálak, mert elfog az az érzés, hogy valaki figyel. Az árnyak között, a télen virágzó rekettyésben egy tengerzöld szempár villan fel.

– Murr?

Teszek egy lépést közelebb, de a macska erre sarkon fordul, és eliszkol, szélsebesen kapkodva szürke mancsait.

– Murr!

A macska nyomában végigszaladok a keskeny ösvényen, de nem tudom utolérni. Pár lépéssel mindig előttem jár, hol erre, hol arra kanyarogva a rekettyebokrok között, míg végül a talpam alatt homokosra vált a talaj, és a tengerparton találom magam. A távolban egy kunyhó fényei derengenek az alkonyatban, egy régi kampóra akasztott hajólámpa fénye megvilágítja a szürke köveket és a viharvert ajtót, előtte pedig ül valaki, és vár…

– Mina?

Összerezzenek, és felkapom a fejemet. Amit most hallok, nem a póling rikoltása, csak egy sziréna visszhangzik odalentről, az utcáról. London fényei beszűrődnek a fényesre pucolt ablakon, és visszatükröződnek a Temze sötét vizében.

– Jól vagy? – kérdezi Paola, és átnyújt egy újabb pohár pezsgőt.

– Igen, elnézést. – Mosolyt erőltetek az arcomra. – Csak valahol messze jártam.

És a régmúltban.

Körülöttem tombol a céges karácsonyi buli. A felhőkarcoló legfelső emeletén található bárt téli csodaországnak rendezték be műanyag fenyőkkel, amelyeken tündéri fények villóznak, a padlót mindenfelé műhó borítja, a hatalmas, csillogó díszek felszínén eltorzulva tükröződik az emberek arca, mint egy karneváli varázstükörben. A karácsonyi mintás nyakkendők milliméterről milliméterre lazulnak, az arcok fénylenek, ahogy körbejárnak a pezsgőspoharak. Majdnem éhgyomorra hajtják fel az italt az emberek, csak aprócska, ízletes szendvicsfalatkákat kapnak be – kör alakúra vágott pulykasültdarabkák, áfonyaszósz-gömböcskék –, amiket divatos norvég mintás kötött pulóvert és Mikulás-sapkát viselő pincérek hordanak körbe. Újabb nagy kortyot nyelek a pezsgőből. Még csak december tizenhatodika van – mintha évről évre korábban kezdenénk el ünnepelni a karácsonyt.

– Látod valahol a kiszemelt célpontunkat? – kérdezem, és próbálom felidézni, mi is lenne a dolgom.

Paola csillogóra manikűrözött körmeivel dobol a telefonján, és a bárpult felé biccent.

– Tíz óránál.

Ott áll a férfi, kifogástalan kék öltönyben, és nem az ingyenpezsgőt iszogatja, hanem whiskyt, a bokájánál skót kockás zokni villan ki, ez az egyetlen engedmény, amit az ünnepi időszaknak tett. Jeremy Hunter-Thorpe az az ügyfél, aki minden ügynökség karácsonyi kívánságlistáján szerepel, ha sikerül megszereznem őt a cégünknek még az év vége előtt, ő lesz az, aki megmenthet attól, hogy kirúgjanak.

– El sem hiszem, hogy itt van – súgja oda Paola. – Ez a sors keze. Beszéltél már vele?

Megrázom a fejem, a pezsgő buborékjai csípik az orromat.

– Nem igazán a sors keze, mivel ez az irodájához legközelebb eső zárt körű bár.

– Ugyan már, Mina! Ismered őt, nem?

– Az apám ismeri. – Összerezzenek. – Együtt golfoznak.

Paola fanyarul rám mosolyog. Ő a csapatunk asszisztense, és egyike a néhány barátomnak a munkahelyemen. Túl kedves ahhoz, hogy ezt bármikor szóba hozza, de mind a ketten tudjuk, mit suttognak az emberek rólam a kávéfőzőnél: Csak azért kapta meg az állást, mert az apja a fél várost ismeri. Mi másért vette volna fel Marianne? Hasznavehetetlen.

Ez nem igaz, de nem hibáztatom őket, amiért ezt gondolják. A legtöbben annyira ambiciózusak, hogy annak már a gondolatába is beleszédül a fejem, ráadásul a vezetőség felől állandóak a célozgatások, hogy létszámleépítésre készülnek. Nem végzi igazán elhivatottan a munkáját – ezt írták a legutóbbi értékelésemben. Akárhány javaslatot tettem is, akárhány terven dolgozom, akárhányszor mondogatom magamnak, hogy szerencsés vagyok, amiért megkaptam ezt az állást, még mindig úgy érzem, mintha az énemnek egy olyan változatát viselném magamon, ami nem illik rám. Én is tudom, és tudom, hogy ők is tudják.

Veszek egy jó nagy levegőt, és kihúzom magamat. Akármilyen kapcsolatai vannak is az apámnak, ha megszerzem Hunter-Thorpe-ot az ügynökségnek, akkor muszáj lesz meggondolniuk, hogy megtartsanak. Dacosan felhajtom a pezsgő maradékát, de túl gyorsra sikeredik a mozdulat. Az államra fröccsen az ital, és rácsöppen a drága zöld selyemruhára, amit a mostohaanyámtól, Juliától kértem kölcsön, hogy ünnepi külsővel próbáljak megjelenni.

– Ó, a francba!

Paola kéznél van, mint mindig, és odalép hozzám.

– Menj, hozd rendbe magad! Én addig majd szemmel tartom a pasast.

– Jó, kösz.

Szinte futva felkapom a táskámat, és kimenekülök a mosdóba, ami szerencsére üres. Egy hangszóróból szól a zene, egy kórus karácsonyi dalokat énekel, elfojtva a parti beszűrődő zajait.

December közepe van, mégis úgy érzem, ezer év fog eltelni, mire végre túl leszünk a karácsonyon. Még két hétig szólnak az agyoncsépelt dalok a rádióból, még két hétig hirdetik a bárokban a bulikat és a tojáslikőr-ízesítésű kávét, és még két hétig kérdezgeti mindenki, hogy „Hol töltöd az ünnepeket, Mina?”. Nekidőlök a girlandokkal feldíszített mosdónak, és hirtelen belém hasít, hogy mennyire hiányzik az anyám. Az éles, váratlan fájdalom még mindig meglep, ennyi év után is. Nélküle olyan üres a karácsony. Nem jelent semmit, csak egy kínos csevegéssel eltöltött nap az apámmal és a mostohaanyámmal, miközben próbálok nem arra gondolni, hogy valamikor régen milyen varázslatos volt minden. Felsóhajtok, és egy darab papírtörlővel próbálom felitatni a pezsgőfoltot, aztán a táskámban kotorászva keresem a rúzsomat.

Persze nem találom. Kipakolok egy maréknyi vacakot – papír zsebkendők, régi ajakápolók, töltőtollak, amiket hónapok óta nem használtam, de nem tudom rávenni magam, hogy kidobjam, egy gyűrött boríték…

Összevont szemöldökkel megfordítom a borítékot. Akkora, mint a tenyerem, és elég megviselt. Az eredeti címzés egy virágos matricával van leragasztva. Feltehetően az apám címéről továbbította Julia. Homályosan rémlik, hogy előző reggel kaptam ki sietve a postaládából, de aztán kiverte a fejemből az újabb tizennégy órás munkanap.

Megfordítom a borítékot. A hátulján zöld tintával, cirkalmas betűkkel a feladó címe:

Cornwall, Scilly-szigetek, Morgelyn.

A szívem háromszor nagyot dobban, és egy pillanatra mintha egy tengeri madár vijjogása ütné meg a fülemet, miközben tovább szólnak a karácsonyi dalok.

Egy részem a legszívesebben a papírkosárba dobná a levelet, vagy visszadugná a táskámba felbontatlanul, de az ujjaim elárulnak, és feltépik a borítékot.

Azonnal megcsapja az orromat valami illat, amely megküzd a karácsonyi fűszerek aromáját árasztó légfrissítővel: elmorzsolt zöld növények illata egy leheletnyi terpentinnel keveredve, olyan ismerős, hogy az szinte fáj. Kábultan belenyúlok a borítékba, de valami szúrósba akad a kezem, és elejtem az egészet, a tartalma kifordul a padlóra.

Az ujjam hegyén kis vércsepp jelenik meg. Lenyalom, és fémes ízt érzek, miközben rámeredek a padlón heverő furcsa tárgyra: egy rozsdás kulcs, legalább százéves. Egy kis papírdarabba van szorosan betekerve, és egy fura, tüskés, sápadtzöld ágacskát erősítettek hozzá.

Tengerparti iringó. A neve úgy ugrik be, mintha valaki a fülembe súgta volna.

Morgelyn.

Habozva felveszem a kulcsot. Súlyosnak érződik a tenyeremben, mintha egy meséből került volna elő, félig valódi, félig a képzelet szüleménye. Lágy zizegéssel lefejtem róla a papírt, és széthajtogatom, hogy elolvassam az üzenetet, amelyet zöld tintával írtak, amiről soha nem gondoltam volna, hogy még egyszer látni fogom.

Mina, kérlek, vigyázz rá!

– Davy? – suttogom.

A mosdó ajtaja megnyikordul, és beárad a parti zaja. Valaki épp arról énekel, hogy azt kívánja, bárcsak mindennap karácsony lenne.

– Mi tart ilyen sokáig? – sziszegi Paola. – Úgy tűnik, mintha a pasas menni készülne!

– Máris jövök – felelem kábultan, még mindig a kulcsot bámulva. Mit keres itt, egy londoni mosdóban, és miért nem egy sárga, vízhatlan tengerészkabát zsebében lapul, a tengeri vízpermettől nedvesen? Miért nem egy kampón lóg a kék, viharvert ajtó mellett, amely a homokos ösvényre nyílik?

Könnyed bársonytalpak ugrálnak a sziklákon felém. A szempár ragyog, mint a rekettye virágai. Zsibbadt kezemben egy bögre forró csokoládé, édessége összeolvad az ajkamon a sós ízzel. Az anyám nevetése, ahogy a kicsapó hullámok elől menekülünk. Egy férfi lágy hangja, aki egy karácsonyi kísértettörténetet mesél, miközben a vihar ostromolja az ablakokat.

– Hahó! – Paola csettint egyet az orrom előtt. – A Föld hívja Minát!

Megint ott találom magam a mosdóban, odakint tovább dübörög a parti, és Paola várja, hogy mosolyogjak és bólintsak.

– Igen, máris jövök. – Sietősen bedobom a borítékot meg a kulcsot a táskámba, végighúzom a kezemet a világosbarna fürtjeimen, hogy ellenőrizzem, nem göndörödtek-e be túlságosan, aztán követem Paolát vissza a buliba.

– Gyerünk! – motyogja, és a nyakamba terít egy arany- girlandot, mint egy sálat. – Meg tudod csinálni!

Én ebben nem vagyok olyan biztos. A fejemben kavarognak a kérdések a kulcsról és a különös üzenetről, de felszegem az állam, és odasétálok a bárpultnál álldogáló férfihoz.

– Mr. Hunter-Thorpe? – szólítom meg, és igyekszem magabiztosságot erőltetni a hangomba. – Én Mina Kestle vagyok. Azt hiszem, egyszer vagy kétszer már találkoztunk.

– Kestle… – A férfi elnéz a fejem fölött, keresve valakit, aki fontosabb nálam. – Talán a rokona Jonathan Kestle-nek?

Előveszem a legjobb üzleti mosolyomat.

– Ő az apám.

– Nem! – Hunter-Thorpe erre rám néz. Petyhüdt arca mosolyra húzódik, amikor meglátja a girlandot. – Ó, hát persze, Mina! Nem ismertem meg, olyan felnőtt lett.

Elveszek még egy pohár pezsgőt.

– Igen… Itt dolgozom a közelben, marketinges vagyok a Felder, Price és…

– Igen, az édesapja említette, hogy itt dolgozik valamit, de nem igazán hittem neki. Azok után, hogy mennyi fejfájást okozott neki azzal, hogy képzőművészettel akart foglalkozni… – Atyaian rám mosolyog. – Gerard és én annyira szerettük a kis karácsonyi képeslapjait!

A mosolyom egyre erőltetettebb. A képeslap apa ötlete volt, úgy gondolta, jót tenne az üzleti kapcsolatainak. Minden évben rávett, hogy rajzoljak karácsonyi lapokat az ügyfeleinek és a főnökeinek. „Egy kis cukiságfaktor” – mondogatta. Én nem bántam. Így legalább valamivel eltölthettem a szünidőm egy részét, amíg távol voltam a bentlakásos iskolától, és volt valami, amiről beszélhettünk egymással apával. Ez még azelőtt volt, hogy vitatkozni kezdünk volna a képzőművészeti irányultságomon. Állandóan veszekedtünk amiatt, hogy szerinte csak pazarlom az időmet meg a pénzt, aztán végképp összerúgtuk a port, amikor apa rájött, hogy a tudta nélkül a képzőművészeti főiskolára jelentkeztem, és nem a jogra, ahogy ő akarta.

– Nem fogom finanszírozni, hogy eldobd az életedet! – dühöngött.

Azon az estén elmentem otthonról, tizennyolc évesen, és azóta se fogadtam el tőle soha egy pennyt sem. Vajon az más, ha felhasználom a nevét azért, hogy hozzánk csábítsam Hunter-Thorpe-ot? Félretoltam ezt a gondolatot.

– Hát, még mindig a kreatív dolgokkal foglalkozom – feleltem. – Ezért is szerettem volna megkérdezni a legújabb reklámkampányáról. Lennének ötleteim vele kapcsolatban, és azon tűnődtem, esetleg nem beszélhetnénk-e meg egy találkozót ez ügyben?

A férfi vet egy pillantást egy elhaladó pincér kezében lévő tálcára, amelyen kocka alakúra vágott gyümölcskenyérszeletek sorakoznak.

– Karácsonyig teljesen be vagyok táblázva, de talán a titkárnőm be tudná szorítani valahová, hogy megigyunk egy forró kakaót a régi szép idők kedvéért. Az ünnepeket Skóciában töltjük Gerarddal meg a gyerekekkel. Remekül lehet ott golfozni. Maga az édesapjával tölti a karácsonyt?

Szóval akkor most beleegyezett egy találkozóba? Felhajtja az utolsó korty whiskyjét, mintha indulni készülne.

– Ó, nem szoktunk nagy felhajtást csinálni a karácsonyból! – mormolom válaszul. – Akkor kérhetek időpontot a titkárnőjétől, hogy megmutassam néhány ötletemet?

– Persze, persze! Legyen szerda korán reggel. De van egy feltételem. – A kezében az üres pohárral felém bök. – Hogy megint küld nekünk egy olyan elbűvölő karácsonyi lapot. Gerry annyira szerette őket régen!

– Hogyne! – felelem, és próbálom elhessegetni a rám törő feszült zavart. – Nagyon szívesen.

– És adja át az üdvözletemet az édesapjának! – kiáltja még, miközben elindul az ajtó felé.

– Na? – súgja oda Paola mellém surranva. A főnökünk, Marianne rám mered a terem túlsó végéből, acélos tekintete furcsán nem illik a fején ülő rénszarvasagancshoz.

– Beleegyezett – mondom, és egy kicsit magam is csodálkozom. – Beleegyezett, hogy találkozzunk, még mielőtt elutazik az ünnepekre. Szerda reggel…

Paola nagy csörrenéssel leteszi a poharát, és megigazgatja a nyakában lógó girlandot.

– Elmondom Marianne-nek.

Figyelem, ahogy a főnökünk felé igyekszik. Hirtelen terhessé válik a parti, a zene és a beszélgetés zsibongása fájdalmasan hangos lesz. Fogom az italomat, és kimenekülök az egyik balkonra. Itt is kitettek magukért a dekorációval: műszőrme takarók a székeken, műfenyőágak és csillogó műanyag jégcsapok lógnak a korlátokról. Cigarettafüst csapja meg az orromat, és nagyot sóhajtok a hideg nagyvárosi levegőben. A lélegzetem kis párafelhőben lebeg a szám előtt, mint a meg nem formált szavak. Sikerült, találkozót beszéltem meg Hunter-Thorpe-pal, ahogy mindenki várta tőlem. Akkor miért érzek ilyen ürességet?

A táskámba nyúlok, és előhúzom a kulcsot. Egy borzalmas, ólomnehéz gondolat formálódik bennem, amióta először megláttam. Motoszkálnak a fejemben a szavak: Kérlek, vigyázz rá!

Vajon kire – vagy mire – vonatkozik ez? És miért éppen nekem szól az üzenet, hacsak nem…

– Hát itt vagy! – Paola futva érkezik, az arca ragyog. – Ha láttad volna Marianne-t, amikor elmondtam neki… Azt hittem, lenyelte az olajbogyót a martinijéből. – Amikor válaszul csak tétován bólintok, Paola arcáról lehervad a mosoly. – Mi a baj, Mina? És mi ez a kezedben?

– Azt hiszem, ez a keresztapám vidéki házának a kulcsa – felelem, de furcsán hangzanak a szavak, mintha valami abszurd gondolat lenne.

– Van keresztapád?

– Volt. Gyerekkorom óta nem beszéltem vele. – Átnyújtom a kulcsot és az összetekert cédulát az üzenettel.

Paola a szemöldökét összevonva szemügyre veszi.

– Vigyázz rá… Kiről beszél?

A hidegtől összetapadt bunda a felbőszült óceán illatát árasztja, a meleg, puha súly az oldalamhoz nyomódik, és álomba dorombol, miközben vihar süvít odakint az ablak előtt.

Megrázom a fejemet, hogy elhessegessem az emléket.

– Nem tudom biztosan. Davynek volt egy macskája, Murrnak hívták, de az már nagyon régen volt.

Paola hunyorogva nézi a levélkét.

– Szóval arra kér, hogy vigyázz a macskájára? Elutazik az ünnepekre, vagy ilyesmi?

Az aggodalmas görcs erre még jobban a gyomromba markol. Amennyire emlékszem, Davy ritkán hagyta el a szigetet, sőt a házát és a partot is. Előveszem a telefonomat, és miközben Paola aziránt érdeklődik, hogy jól vagyok-e, bepötyögöm a keresőbe a nevet, amit majdnem húsz éve mindig eltoltam magamtól.

Davy Penhallow.

Rákattintok a legelső találatra. Egy „Cornwall festői” című oldal nyílik meg.

Davy Penhallow

Tengeritájkép-festő a Scilly-szigetekről, Morgelynről.

A visszavonultságáról híres író, festő és költő, akit „A Tenger Öregé”-nek is neveznek, legfőképp a téli tengeri tájképeiről ismert. Penhallow alkotásai a cornwalli folklór, mítoszok és legendák mély ismeretéről, és otthona, a viharoktól tépázott apró sziget, Morgelyn iránti szeretetéről tanúskodnak. Morgelyn negyvenöt kilométerrel délnyugatra fekszik Cornwall csúcsától.

Egy kis fotót is mellékeltek: több évtizeddel ezelőtti fekete-fehér felvétel, amelyen Davy pontosan úgy fest, ahogy az emlékeimben él. Kócos szőke hajába ősz szálak vegyülnek, a mosolya félénk, vastag kötött pulóver van rajta, amilyet a halászok szoktak viselni. Egy macskát tart a karjában – a hatalmas, szürke, hosszú szőrű állat csak homályosan látszik a képen.

Elérhetőség nincs megadva, csak egy galéria címe a Scilly szigetcsoport egyik nagyobb szigetén, St. Martinon.

Paola megint felteszi a kérdést, de nem tudok válaszolni. Davy fényképétől megrohantak az emlékek, de csak érzésszinten elmosódottan, mint amilyen ez a rossz, homályos fotó. Egy oly sok évvel ezelőtti varázslatos karácsony, amely igazából az utolsó boldog karácsonyom volt. Emlékszem egy hajóútra a vadul hullámzó tengeren, egy kandallóra, egy aprócska boltra, az anyám puha kardigánjának simogatására az arcomon, miközben az emberek késő éjszakába nyúlóan együtt énekeltek az öreg falusi kocsmában. Emlékszem a csillogó és festett karácsonyi dekorációkra, a tengerparti iringó sós illatára, a más világokról szóló mesékre, amiket a kandalló mellett hallgattam karácsony estéjén.

A hideg, füstös levegő csípi a szememet, és csak most veszem észre, hogy könnyes.

– Mina! – Paola megfogja a karomat. – Mi a baj?

Megfeledkezve a sminkemről megtörlöm az arcomat.

– Elnézést, csak a sokk. Majdnem húsz éve nem beszéltem vele. És most ez… – Megint a kulcsra pillantok. – Most mégis mi a fenét csináljak?

Paola felvonja az egyik tökéletesen formázott szemöldökét.

– Nem tudnád felhívni, hogy megkérdezd?

– Nincs telefonja. Vagy ha van is, nem tudom a számát. – Félig lehunyt szemmel gondolkozom. Olyan rég volt már… De mintha állt volna egy, a sós levegőtől rozsdásodó telefonfülke a szigeten, aminek az eredeti piros festését már rózsaszínre koptatta a szél. – Várj csak!

Megint beírok valamit a telefonom keresőjébe, és rövid görgetés után találok egy listát egy telefonfülke-rajongóknak szóló weboldalon: Cornwall, Morgelyn, Telefonfülke a Fogadó a Kormányoshoz előtt.

A számát is megadják. Bepötyögöm a számsort, bár tudom, hogy valószínűleg nevetséges a próbálkozás. Nyilván évekkel ezelőtt megszüntették ezt a telefonvonalat. De hosszú csönd után kicsöng. Paola „most mi lesz?” arckifejezéssel néz rám, ahogy ott állok, a fülemhez szorított mobillal, és miközben odalent, több emelet mélységben elsuhan a londoni forgalom, próbálom magam elé képzelni a szélfútta kis szigetet több száz kilométerre innen, ahogy egy fülkében csöng a telefon, és csak csöng az éjszakában, olyan magányosan, mint egy, a tengeren elveszett hajó kürtje.

Épp fel akarom adni, amikor egy kattanást hallok.

– Halló! – egy távoli hang szólal meg, mintha egy kísérteté lenne.

A torkomon akad a hang. Ugyan mi a csudát mondhatnék?

– Halló! – ismétlem meg.

– Kivel beszélek?

A vonal rossz, sistereg, recseg. Vajon a tengerpartra kicsapó hullámokat hallom a háttérben?

– Mina vagyok – nyögöm ki. – Ööö… Mina Kestle. Csak azért telefonálok… Azt szeretném kérdezni, hogy ismer egy bizonyos Davy Penhallow-t? Azt hiszem, ott lakik Morgelynen.

Az arcom ég, annak ellenére, hogy kint a balkonon jeges a levegő. Még jobban átforrósodik a bőröm, amikor a vonal túlsó végén hosszúra nyúlik a csönd, és csak ez a furcsa zúgás tölti be, ami talán a hullámok zaja, vagy talán csak a sok száz kilométernyi távolság, ahogy a hívásom átsuhan a kábelek hálózatán, amíg eléri ezt a távoli telefonkagylót.

– Halló! Ott van még?

– Mit mondott, mi a neve? – A hang erős cornwalli kiejtéssel beszél, de a lágyan lekerekített magánhangzók és pergő r hangok sem leplezik az éles gyanakvást.

– Én… Mina Kestle a nevem. Davy keresztlánya voltam… illetve vagyok. – A vonal túlsó végén egyre sűrűbb a csend. – Kaptam tőle egy furcsa levelet. Csak azon tűnődöm, hogy… hogy Davy jól van-e?

– Még él, ha erre kíváncsi. Kórházban van a St. Mary-szigeten.

A szám elé kapom a kezem. Paola izgatott „Mi van, mit mond?” grimaszokat vág mellettem. Intek neki, hogy várjon.

– Mi történt vele?

– Jem talált rá egy héttel ezelőtt, összeesett egy ösvényen. Órákon át is ott fekhetett volna, ha nincs a jó öreg Murr. Torkaszakadtából nyávogott, amíg valaki meg nem hallotta, és oda nem ment megnézni.

– Te jóságos ég! És Davy jól van?

Hosszú csönd, tele húsz éve kimondatlan dolgokkal.

– Nem, Miss Kestle. Attól tartok, nincs jól.

Meséltem már, Mina, a lány történetét, aki azt hitte, mindent elveszített?

A téli napforduló napja volt. Egy olyan este, amikor az ősi mesék megelevenednek, az év fordulópontja, amikor feltárulnak a két világot elválasztó ajtók, bármi, ami egykoron volt, újból megtörténhet, és minden, ami eljövendő, még a levegőben lóg.

A lánynak nem lett volna szabad messzire elkóborolnia egy ilyen estén, amikor minden csupa ragyogás és vidámság, és az emberek torkát átmelegíti a fűszeres forralt bor. De a lány nem érzett semmi örömöt, csak bánatot, mert elveszítette azt, akit szeretett. Ennek a leghosszabb éjszakának a legsötétebb pontján megállt a tengerparton, és azt kívánta, bárcsak még egyszer vele lehetne.

Veszélyes dolog ilyet kívánni ezen az estén. A koboldok meghallották, és elmondták a tenger öregeinek, azok elsuttogták a hírt a viharszellemeknek, akik a hullámok mélyén állandóan csínyeken törik a fejüket. Hablábaikon, fénylő halszemükkel előbújtak a tengerből, zöld hajuk a fejükre tapadt, mint a hínár.

– Miért nem csatlakozol hozzánk? – énekelték. – A szerelmed odalent vár a hullámok mélyén.

A lány belegázolt a bokáját nyaldosó jeges hullámok közé. A hideg víz megmarta a bőrét, átáztatta a vastag harisnyáját, és a viharszellemek egyre hangosabban dúdoltak:

– Régóta vártunk rád, olyan nagyon régen… Miért nem jössz őhozzá? Miért tétovázol a parton?

A lány beljebb lépett, már a térdéig értek a hullámok, a szoknyája szétterült, mint egy vízbe zuhant vitorla, és a viharszellemek még hangosabban énekeltek:

– Gyere le velünk a mélybe, elveszett termeinkbe. Gyere, ünnepeld a karácsonyt az elsüllyedt aranyak között, a vízbe fúlt tengerészek dalával. A szárazföldön úgysem vár rád semmi.

Ahogy a lány épp nyakig akart merülni a vízbe, meghallott valami zajt a szél süvítésében, mintha valaki hangosan kiáltana, amire hátrafordult. A parton egy nagy macska állt, a bundája füstszürke, a szeme zöld, mint egy üvegpalack.

A macska morgott, mire a viharszellemek elsüllyedtek a víz mélyére, amíg már csak szomorú halszemük látszott.

A macska prüszkölt, és a mancsával odacsapott a tenger habjaira, a viharszellemek pedig üres kézzel visszamenekültek az elsüllyedt termeikbe.

A lány pedig rájött, hogy nincs semmi a számára a hullámok mélyén. Sarkon fordult, és visszagázolt a partra, ahol a macska büszkén és ünnepélyes komolysággal várt rá a holdfényben.

– Köszönöm! – mondta a lány a macskának, átázott ruhájában dideregve.

A macska csak a magasba emelte a farkát. Kövess! – ezt üzente a mozdulat.

A lány követte is, és egy idő után megpillantott egy kis kunyhót, amely drágakőként ragyogott az éjszakában, minden ablakában gyertyák és lámpások világítottak, és fűszerek, forró pecsenye és frissen sült kenyér illata lengedezett ki a sötétségbe.

A macska nyávogott az ajtó előtt, hogy engedjék be. Amikor a kunyhó lakói meglátták a lányt, gyorsan behívták, vastag takarókba csavarták, sáfránnyal, szegfűszeggel és brandyvel ízesített almaborral kínálták. A kandalló elé ültették, ahol a macska az ölébe ugrott, hogy kiűzze a csontjaiból a tenger hidegét.

Ahogy a lány elaludt, a macska dorombolni kezdett. Olyan volt ez a hang, mint egy dal, ősibb a szavaknál is, ódonabb magánál az időnél is. A dal friss levelekről és hajtásokról szólt, a hullámokon megcsillanó napfényről és az újból felcsendülő madárdalról, a méhek zümmögéséről a hanga között, és az eltemetett magok halk csírázásáról, ahogy a fény felé nyújtóznak. Az élet dala. A remény dala.

A lány aludt, a szürke macska pedig nekiállt mosakodni, és csak várta, hogy a téli napforduló estéje a másnap reggelre virradjon.

MÁSODIK FEJEZET

Felsietek a lépcsőn a Paddington metrómegállóból. Habár elmúlt este tizenegy óra, a pályaudvaron nagy a nyüzsgés: csomagokkal megrakodott vásárlók a forgalmas Oxford Streetről, táskákkal megpakolt diákok, akik hazautaznak az ünnepekre, zajos csapatokban járkáló irodai dolgozók, akik a vacsorákról és céges bulikról igyekeznek hazafelé, a hangjuk visszaverődik a pályaudvar üveg- és acélszerkezetének tetejéről. Az acélgerendákat feldíszítették, műanyag magyalgirlandokat tekertek rájuk, óriási piros és arany, spirálban forgó díszek lógnak róluk, amiken meg-megcsillannak a fények. Kikerülök egy hóemberjelmezben táncoló üzletembert, és előveszem a telefonomat.

– Még van egy utolsó vonat ma este. – Paola hangja élénken cseng. Hallom a háttérben, hogy a céges buli még mindig tombol. – De sietned kell, mert öt perc múlva indul az egyes vágányról.

A cipősarkam kopog a kövezeten, ahogy a legszélső vágány felé rohanok.

– Mikor ér oda?

– Reggel hétkor. Hálókocsis. – Hallom, hogy Paola felsóhajt. – Mina, egészen biztos, hogy jól vagy? Én továbbra is azt mondom, hogy várnod kéne holnap reggelig.

Hiába, valami ösztönös megérzés hajt, amely azt súgja, hogy holnap talán már késő.

– Jól vagyok, tényleg.

– Ha biztos vagy benne… – Paola hangja kétkedő.

A gondolataim óránként száz kilométeres sebességgel száguldanak, miközben megpillantom a vonatot az egyes vágányon.

– El kell jutnom a szigetre a végállomástól… Mi is az, Penzance?

– Utánanéztem, amíg a metrón ültél. Csak egyféleképpen utazhatsz tovább, úgyhogy foglaltam neked jegyet. Máris küldöm a részleteket.

– Egy angyal vagy! Később majd hívlak. Még egyszer köszönöm!

Az utolsó pár lépést sprintelve teszem meg a vonatig, a kalauznak már ott a szájában az indulást jelző síp. Integet, hogy szedjem a lábam, és épphogy sikerül felugranom az utolsó pillanatban, miközben az ajtó már sípol, aztán összecsapódik mögöttem. Zihálva támaszkodom a folyosó falának. Csak akkor vág fejbe, hogy valójában mit is csinálok, amikor a vonat nekilódul, és a Paddington pályaudvar elsuhan az ablakok előtt, mint egy elmosódott festmény.

Mégis mit művelek? Felpattanok egy hálókocsis vonatra, egyetlen telefonhívás után? Paolának igaza van, előbb haza kellett volna mennem, leülni, és észszerűen megtervezni a dolgokat, nem egy hirtelen, részeg döntést hozni egy olyan ember kedvéért, aki szinte idegen a számomra. Mégis… eszembe jut, milyen komolyan csengett a férfi hangja a telefonban, ahogy elmesélte, hogy Davy nem tért magához azóta sem, és mennyire aggódnak miatta.

De hát nem is ismered – tiltakozik bennem egy keserű hang. Már nem jelent számodra semmit.

Előveszem a telefonomat, hogy megnézzem, hol lesz az első megálló, hogy újra átgondoljam a terveimet, amikor belép a kalauz. Vidámnak tűnik, egyenruhájának kalauzsapkáját angyalhaj díszíti.

– Jó estét, kisasszony! – üdvözöl. – Utazott már velünk máskor is a Night Rivierán?

– Igen, de annak már jó pár éve. Szeretnék egy jegyet kérni.

Félig-meddig abban reménykedem, hogy csúnyán fog rám nézni, amiért nem váltottam meg előre, és letessékel a vonatról, de csak vigyorogva szemügyre veszi a partiöltözékemet.

– Az utolsó pillanatban, ugye? Szerencséje van, akad pár szabad hálófülkénk.

Elfojtok magamban egy kis sikolyt, amikor közli velem a jegy árát, de már túl késő. Mire észbe kapok, már be is léptem az apró fülke ajtaján. A sok kavarodás ellenére izgatott borzongás fut végig rajtam, amikor meglátom az emeletes ágyat a ropogós fehér lepedővel és a kockás takaróval, a kis mosdókagylót, a szép szalagokkal feldíszített olvasólámpát, miközben odakint, az ablak előtt elsuhannak a sötétbe burkolózó város fényei. Megérintem a hideg üveget, ahogy valamikor régen, nyolcéves koromban.

– Davy miért nem jött el még soha hozzánk karácsonykor, anya?

– Nem szereti a várost, kicsim. És ott van a macskája is, vigyáznia kell rá.

– A macskája?

– Igen, egy szürke cica, Murrnak hívják.

– Vicces neve van.

– Kérdezd majd meg Davytől, mit jelent. Most legyél jó kislány, és aludj szépen! Mire felébredsz, már a tengernél leszünk.

Megtörlöm a szememet, és előveszem a levélkét, nézem a gyenge lámpafényben a reszketeg, cirkalmas írást. Úgy tűnik, a kéz, amely írta, alig bírta tartani a tollat.

Mina, kérlek, vigyázz rá!

– De miért, Davy? – suttogom magam elé.

Négy szó. Húszévnyi csönd, és most ez a négy szó. Semmi jókívánság, semmi kérdés, semmi mentegetőzés. Csak a kérés, hogy vigyázzak egy macskára egy szigeten, amely olyan messze van Londontól, mintha a világ végén lenne. Mikor küldhette vajon? – tűnődöm, ahogy megszemlélem a nehézkesen formált szavakat. És miért épp nekem? Tudta, hogy beteg? Ha igen, miért nem írt korábban, miért nem hívott fel, vagy valami?

Elnyúlok a kissé rázkódó ágyon, és eltakarom a szemem, mintha ezzel kizárhatnám a kérdéseket is.

Ő egy önző ember, Mina. Az apám mindig ezt mondta Davyről. Én úgy gondoltam, csak azért ilyen keserű, mert anya oda akart költözni velem a szigetekre, miután széthullott az életünk. De talán igaza volt. Talán annak ellenére, amit az az idegen mondott a telefonban, ezzel az egésszel nincs dolgom.

Meglátogatom majd Davyt a kórházban, visszaadom a kulcsot, gondoskodom róla, hogy a macska el legyen látva, és eleget tettem a kötelességemnek. Megvan a saját életem és a saját problémáim, amikkel Davy Penhallow soha nem törődött egy fikarcnyit sem.

A vonat tovább zakatol, átszáguld az éjszakai csendbe burkolózó állomásokon, és a szemhéjam lassan elnehezedik, a fejem kavarog a pezsgő múló hatásától és a távoli emlékektől. Töredékekben áradnak az elmémbe, mely olyan, akár egy törött kagylókkal teli tengerpart. Felemelek egyet, és a fülemhez szorítom. Vajon mit fogok hallani?

Szavakat. Egy viharos decemberi éjszakán elmormolt szavak, miközben süvített szél, a hullámok csapkodtak, és az eső kopogott az ablakokon.

Meséltem már neked, Mina, erről a szigetről?

Meséltem már…?

Felriadok az álomból, amelyben sós tengervíz és egy dal szerepelt. Egy hosszú pillanatig csak mozdulatlanul fekszem, hirtelen nem tudom, hol vagyok, ahogy a szürke kárpittal bevont mennyezetre nézek, és megérzem a kemény párnát a fejem alatt.

Aztán eszembe jut minden: Davy, a telefonbeszélgetés, a vonat…

Felülök, felhúzom a rolót, és kinézek. Még mindig sötét van, de a pirkadat már kezdi megszínezni az ég alját a szunnyadó földek szélénél. A távolban egy magányos autó reflektorait látom egy vidéki mellékúton.

Kopognak az ajtón, amitől lüktetni kezd a fejem. Talpra kecmergek, és résnyire nyitom a fülke ajtaját. A kalauz csak egy pillantást vet gyűrött arcomra, és elvigyorodik.

– Épp elhagytuk Trurót, kisasszony. Úgy egy óra múlva érkezünk meg Penzance-ba. Kávét kér, teát vagy az ünnepi különlegességünket, sós karamellás forró csokoládét?

– Csak teát, köszönöm – felelem rekedten.

– Rendben, hozom.

Amikor megpillantom az arcom a tükörben, rájövök, hogy pont olyan rémesen festek, mint ahogy érzem magam, a másnaposság lüktetve kezd eluralkodni rajtam, a szemem fehérje vörös, ami csak még jobban kiemeli, hogy a bal íriszemben van egy fura szürke sáv.

„Az Isten meggondolta magát, és megváltoztatta a szemed színét” – mondogatta mindig az anyám, és a saját ragyogó barna szeme sarkába kis ráncok ültek ki a nevetéstől. Az iskolában persze csúfoltak a furcsaság miatt, és azt kívántam, bárcsak egyforma lenne mindkét szemem, mint mindenki másnak. Csak miután az anyám már eltávozott, akkor kezdtem megszeretni a szememet, mert ahányszor tükörbe néztem, és megláttam a szürke foltot, mindig őrá gondoltam.

Amennyire tudom, lemosom az elkenődött smink maradványait a kis mosdókagylónál, visszabújok a takaró alá, és a mellemhez szorítom a bögre teát.

Odakint percről percre jobban kivilágosodik az égbolt. Végül a sínek egyik oldalán eltűnnek a szántóföldek, és meglátom az óceánt. Ott csillog, közvetlenül a sínek mellett, gyöngyházszínű, mint egy kagyló belseje, és olyan közel van, hogy úgy érzem, akár bele is ugorhatnék a jeges hullámaiba.

„St. Michael’s Mount” – eszembe jut, hogy az anyám ezt suttogta, és a távolban emelkedő sötét hegyre mutatott. A haja csiklandozta az arcomat. És azon túl, kint a tengeren ott vannak a szigetek. „Azt hiszem, boldogok leszünk itt, Mina…”

Fémesen csengő hang szakítja félbe az emléket.

– Jó reggelt kívánunk minden kedves utasunknak! Hamarosan megérkezünk Penzance-ba, a végállomásra. Kérjük, mindenki hagyja el a vonatot! Kellemes ünnepeket kívánunk!

Abban a pillanatban, ahogy a peronra lépek, a tengeri levegő megcsapja az arcomat, elsöpörve a vonat áporodott szagát. Mélyet szippantok belőle, érzem a sós víz, a hínár és a nedves föveny illatát.

Valami megmozdul a lelkem mélyén.

Hogy is van az az Emily Dickinson-vers, amit anya úgy szeretett, amit akkor is elmondott, amikor azon a jeges decemberi reggelen a kikötőbe igyekeztünk? Az arcát rózsásra csípte a hideg szél, a szeme ragyogott.

„Szárazföldi lélek hogyha tengert lát, elámul.”

Átvágok a jegyárusító csarnokon, amely tele van ásítozó ingázókkal és iskolás gyerekekkel, akik a szünet előtti, lármás tanórákkal eltelő utolsó hétre készülnek. A taxiállomás felé indulok, és próbálom megkeresni, merre lehet a transzferbusz, amin Paola helyet foglalt nekem. Írt valamit, hogy busz indul a penzance-i pályaudvarról a szigetekre…

Ahogy felnézek, épp elindul egy busz, és mögüle előbukkan egy elég rozogának tűnő minibusz, az oldalán Utazzon a Scilly-szigetekre! felirattal. Egy szürke bubifrizurát és élénkpiros bojtos sapkát viselő nő egyenesen rám bámul. Az arcom kipirul, ahogy odasietek.

– Jó reggelt! – szólítom meg zavartan. – Mina Kestle vagyok. Azt hiszem, van önöknél egy foglalásom.

A nő alaposabban szemügyre vesz, kék szeme olyan szúrós, mint egy sirályé, aztán előhúzza a füle mögé dugott ceruzát.

– Kestle, Kestle… Igen, itt van. Pattanjon fel! Az automatából vehet jegyet.

Ahogy elhelyezkedem a kopottas padon, a nő is felszáll a busz elejébe.

– Más utas nem jön? – kérdezem.

– Az évnek ebben a szakában nemigen! – kiabálja válaszul, miközben bekapcsolja a rádiót, és felhangzik egy karácsonyi sláger. – Ilyenkor nincs szezon.

Próbálok ellazulni, miközben áthajtunk a városon, és igyekszem nem gondolni arra, hogy milyen viharos lesz esetleg a kompátkelés, amíg aztán észreveszem, hogy nem a kompkikötő felé tartunk, hanem távolodunk tőle.

– Elnézést, de ez ugye a transzfer a Scilly-szigetekre? Morgelynre?

– Persze! – kiabálja vissza a nő.

– De nem hagytuk már el a kompkikötőt?

A nő harsogva felkacag.

– Decemberben nem jár a komp.

– Akkor hogy… – Áthajtunk egy fémkapun. Fölötte kopottas tábla áll, Scilly Légi Transzfer felirattal. Rémülten nézek ki az ablakon, és megpillantok két kis propelleres repülőgépet várakozni egy kifutón.

– Leszállás! – kiáltja a nő, és olyan keményen fékez, hogy majdnem leesek az ülésről.

– Másképp nem lehet eljutni a szigetekre? – kérdeztem tőle, és az apró, játékszernek tűnő repülőket vizslatom.

A tenger felől élénk szél fúj, a szélzsákok csattogva táncolnak a levegőben.

– Nem – feleli a nő, és ledob a busz első ülésére egy csíptetős írótáblát. Ahogy rámeredek, leveszi a sapkáját, és a fejébe nyom helyette egy ütött-kopott pilótasapkát.

– Maga… – Körbenézek, de a kifutópálya teljesen elhagyatott. – Hol vannak a többiek? Ki fogja vezetni a gépet?

– Én. Lou Trevelyan kapitány, szolgálatára. Maga az egyetlen utas. – Beleszimatol a levegőbe. – Kicsit szemerkél az eső, és erős északkeleti szél fúj, de minden rendben lesz. – Előhúz a zsebéből egy laposüveget, és jól meghúzza. – Egy korty brandyt? Hogy kicsit átmelegítse.

A másnapos bizonytalanságom rémületbe vált.

– Azt hiszem, hányni fogok.

– Van papírzacskó az ajtó oldalzsebében. – A nő tapsol egyet. – Akkor gyerünk! Az idő és a dagály nem vár senki emberfiára.