Jens Bjørneboe

Semmelweis

tekintélyellenes színmű

részlet

A könyv eredeti címe: Semmelweis
Szerző: Jens Bjørneboe
Az eredeti kiadó: Gyldendal Norsk Forlag, Oslo, Norvégia

Borító: Szabó Imola Julianna
Fordította: Patat Bence

© Hungarian translation: Patat Bence, 2022
© Cser Kiadó, 2022
© Gyldendal Norsk Forlag AS 1968 [All rights reserved.]

A fordító munkáját a NORLA, Norwegian Literature Abroad támogatta.

Minden jog fenntartva.

ISBN 978 963 278 693 3

Kiadja a CSER Kiadó
Felelős kiadó: a kiadó vezetője
1114 Budapest, Ulászló u. 8.
Telefon: (+36-1)386-9019
E-mail: info@cserkiado.hu
Honlap: www.cserkiado.hu
Olvasószerkesztő: Domsa Zsófia
Elektronikus változat Ambrose Montanus

„A háborút a legyek nyerték meg.”
CURZIO MALAPARTE

Előszó

E színműnek nem célja, hogy történelmileg hiteles dokumentumdráma legyen; a főszereplőről és más fontos alakokról nem „történelmi portrét” rajzol. Valósak ugyanakkor az ismert tények: a felfedezés, a későbbi küzdelem és a hatalmasságok hajthatatlan és diktatórikus ellenállása az új gondolatokkal szemben. A Semmelweisszel szembeni érveket pontosan idéztem. A színdarab témája az autoriter és az önálló gondolkodás közötti konfliktus – amely jelenség végigkísérte az emberiség történelmét. Az autoriter ember csak akkor érzi magát védve és biztonságban, amíg felülről rugdossák, és lefelé taposhat: az autoriter társadalmak ezért mindig az engedelmességet fogják a legnagyobb emberi erénynek tartani. A zsarnok hatalmaskodók előtti behódolásra való késztetés ma a valaha tapasztalt legnagyobb katasztrófa felé sodorja az emberiséget.

A színdarab tárgyára, a Semmelweis életében rejlő drámai igazságra, a „társadalmat fenntartó” autoriter hatalmak által megtagadott szellemi szabadságra körülbelül hét éve figyeltem fel igazán. Ez a szabadságtagadás az autoriter elv természeténél fogva szükséges fő alkotóeleme. A ma ismert társadalmi formák közül egynek sem sikerült szakítania a tekintélyelvűséggel. E társadalomformákon belül a diktatórikus struktúrát a legtisztábban az egyházakban, a hadseregben, a politikai pártokban, az egyetemeken és az oktatásügyben, valamint mindenekelőtt az igazságügyben és annak ágaiban, az ügyészségnél és a rendőrségnél találjuk meg. Ezek a társadalom csontvázához tartoznak, amelyet nem lehet átalakítani, módosítani, sem foltozgatni: az egyetlen lehetőségünk, ha földig romboljuk őket. Ehhez radikális gondolkodásra és akaratra van szükség, amit ma a világszerte számos különböző formát öltő, spontán lázadó mozgalmakban kezdünk sejteni: véleményem szerint a globális tekintélyellenes forradalom jelenleg az egyetlen fénylő pont korunk egén.

A Semmelweisről szóló darabot az 1967. évi nihilista perem idején írtam: a Városi Bíróságon és a Legfelsőbb Bíróságon alkalmam nyílt megfigyelni a páratlanul tisztán tenyésző tekintélyelvűséget. A bírósági eljárás ezért nemhogy kimerített volna, hanem munkakedvemre és gondolataimra a legnagyobb mértékben serkentőleg hatott.

Konrad Lorenz Agresszió (Das sogenannte Böse) című, híres könyvében az állatvilágból hoz fel ezzel párhuzamos példát: „S. L. Washburn és Irven de Vore a szabadon élő páviánokon megfigyelte, hogy hordájukat nem egyetlen állat, hanem vénségesen vén hímek egész »grémiuma« vezeti, s ezek a vezéregyéniségek a csoport fiatalabb, testileg sokkal fejlettebb, erősebb tagjai felett azzal tartják fenn uralmukat, hogy jóban-rosszban összetartanak, s így összefogva eleve fölényben vannak minden ifjabb hímmel szemben.”1 Aligha létezik szebb és pontosabb kép a mi vének alkotta, autoriter társadalmunkról, mint az összeesküvő vén páviánoké.

A Semmelweisről szóló színdarabot technikai felépítése – a számos jelenet, jelenetkép és szereplő – miatt nem lehet naturalista módon megrendezni. A váltásoknak gyorsan és könnyedén kell zajlaniuk, ennek előfeltételeként pedig a díszletek mennyiségét a minimálisra kell csökkenteni, hogy egy mozdulattal létrehozzák, majd tönkretegyék az illúziót, és új helyszínt, új környezetet, új időpontot jelenítsenek meg.

A színháznak hosszas küzdelmek után sikerült visszanyernie azt a szabadságot, amit évszázadokkal ezelőtt élvezett, lemondania az „itt és most” illúziójáról, felülemelkedve időn és téren.

Szerintem a darab előadásának legjobb módja az, ha a díszlet régi, korabeli acél- és rézmetszetek kivetítésére épül, a szükséges néhány kellékkel kiegészítve. Jelzésként használhatók még szövegek a 19. század közepének újságjaiban és egyéb nyomtatványaiban használt tipográfiával.

Egy színész több szerepet is játszhat, pl. a rektort és Klein professzort.

A metternichizmust és annak kém- és rendőrállamát ismeretlen alakokkal lehet megjeleníteni, akik némán és homályosan mozognak a színpad szélén, suttognak, hallgatóznak, figyelnek, majd elsietnek, esetleg jegyzetelnek stb.

A maszknak és a jelmezeknek realisztikusnak kell lenniük, azaz nem utánzó-naturalistának, hanem olyannak, ahogyan szerintünk, ma élő emberek szerint a 19. századi ruhák és emberek kinéznek, tehát annyi távolságot tartva, hogy nagyobb figyelem jusson a megnyilatkozásra, mint az utánzásra.

A realizmus nem utánzás, hanem a maradandó dolgok kiválasztása.

A színpadon egy olyan folyamatot – a hatalmasságok bukását – kell újrateremteni, amely szórványosan a 19. században is lejátszódott már, de nagy léptékben csak most kezdődött el.

A cél nem az, hogy nevetségessé tegyük az orvostudomány történetének egy kínos fejezetét, hanem hogy az emberi szellem fejlődésének következő stádiumát, a szabadságot elevenítsük meg.

Egy évszázadnak nincs jelentősége.

1968-at az emberi jogok évének nyilvánították, de az emberi jogok szempontjából a kudarc éve lett. Ugyanakkor ezt az évet a tekintélyelvű diktatúrák elleni szabadságlázadások jellemezték. A lázadókat számos országban leverte a rendőrség és a katonaság, de ez nem jelentett számukra győzelmet: csak annyit, hogy a hatalmon lévők ledobták álarcukat; a demokráciák diktatúrák maradtak, az ENSZ pedig – mint a nagyhatalmak hatalmi eszköze – lelepleződött. 1968 – a kudarc éve – az igazság éveként marad fenn. Az igazság szempontjából jó év volt.

Oslo, 1968. szeptember

J. B.

Jegyzet

1 Tandori Dezső és Zoltai Ildikó fordítása.

Szereplők

AZ EGYETEM REKTORA

GONDNOK

Prostituáltak:

LOTTE

SOPHIE

ANNA

MARIA

KLEIN, orvosprofesszor

SEMMELWEIS IGNÁC, orvos

KOLLETSCHKA, kórboncnok

MARKUSOVSZKY, orvos

ŠKODA, Praeceptor Medicinae Mundi

IGAZSÁGÜGY-MINISZTER

FŐBÉRLŐNŐ

LATRINAÜRÍTŐ

RENDŐR

HÁZMESTER

RENDŐRKAPITÁNY

PÜSPÖK

RENDŐRKÉM

DUBOIS (A NAGY), orvosprofesszor

FIATALEMBER

WEIDENHOFER MÁRIA, Semmelweis felesége

ÁPOLÓNŐ

SZÜLÉSZNŐ

TANDLER, helytartóság-tanácsos

MÉG EGY FIATALEMBER

Professzorok, medikusok, színészek, pincérek, csendőrök, ápolók stb.

Egy színésznek célszerű több szerepet játszania. A cselekmény Bécsben, Velencében, Párizsban és Budapesten játszódik, egy kb. 20 éves időszak alatt.

Szünet a 12. jelenet után.

Előjáték a színházban

(Nyitott színpad, függöny nincs. A színpadkép az esti operetthez vagy musicalhez készített romantikus-naturalista kartonkulisszákból áll.)

(A színpad mögül és a színház más részeiből nagy hangzavar hallatszik: ütések, szétrepedő fa hangja, trappolás, sikítások és kiáltások – rémület és dühös hangok. A kiáltások lassanként hosszú, ütemes ismétlődésekké állnak össze.)

Sok hang kiáltása

Ku-ba! Ku-ba! Ku-ba!

Che! Che! Che!

Ku-ba! Ku-ba! Ku-ba!

Stb. stb.

(A zaj erősödik, és fülsiketítővé válik. Hirtelen egyetemisták rohannak a színpadra, nagy, vörös és fekete zászlókkal, amelyeket különböző helyeken – a színpadon és a körül – tűznek ki.)

Sok hang kiáltása (Fülsiketítő, ütemes ordítás.)

Ku-ba! Ku-ba! Ku-ba!

(Egy csapásra teljes, néma csend támad. Az egyetemisták egyesével, párosával vagy kisebb csoportokban letelepednek. Egyesek fekszenek, mások ülnek, fejüket egymás ölébe hajtják, megint mások állnak. Egy páran közülük a proszcénium szélén ülnek le stb. stb.)

EGYETEMISTA FÉRFI (Előlép.)

A városunk egyetemistái elfoglalták a színházat.

Nem erőszakos cselekményeket akarunk. Nyilvános vitát szeretnénk. A parlamentekben és nemzetgyűlésekben nem kíváncsiak a véleményünkre. Egyetlen párt sem képvisel bennünket. A hajdan forradalmi munkásosztály lett az új, konzervatív kispolgárság.

Azt várják el tőlünk, hogy tanuljunk, és fogjuk be a szánkat. Tanuljuk meg, amit elvárnak tőlünk, bízzunk a társadalom és az egyetem vezetőiben, és fogadjuk el a hatalmasságok döntését. De nem bízunk bennük.

Ahogy ma a világ kinéz, nem kívánunk benne részt venni. Szeretnénk, ha nekünk is lenne beleszólásunk.

EGYETEMISTA NŐ

Mások által meghatározott formákban dolgozunk. Aztán az állam és a gazdasági élet magasan képzett munkaerőként fog kihasználni bennünket – tudásunkat a politikusok és az ipari vezetők által meghatározott módon és az ő javukra fogják hasznosítani és felhasználni. Amikor tanulunk, akkor is egy mások által létrehozott rendszer cselekvőképtelen munkásai vagyunk, készen vásárolt, megrendelt munkaerőként olyan rendszereket kell szolgálnunk,

amelyeket nem hagytunk jóvá, olyan politikusoknak kell engedelmeskednünk, akiket nem tisztelünk, és akiket mi sosem választottunk volna meg.

Ma minden hatalom azon politikusok kezében van, akik nemzedéke közvetlenül vagy közvetve részt vett a szovjet fogolytáborok, a nyugat-európai koncentrációs táborok és gázkamrák felépítésében, előidézte Hirosimát, kirobbantotta a vietnami háborút, a koreai háborút, és erőszakot tett Magyarországon, Görögországon és Csehszlovákián. Minden politikai és gazdasági hatalom egy olyan nemzedék kezében összpontosul, amely születésünk óta rémálomban tartja a világot.

Megkövetelik tőlünk, hogy bízzunk ezekben a politikusokban és iparmágnásokban. Hogy szaktudásunkat és munkaerőnket lojálisan és engedelmesen politikai bűnözők nemzetközi hordájának rendelkezésére bocsássuk!

Belőle például (odamutat) kiemelkedő fizikus lesz. A politikusoknak szükségük van rá!

EGYETEMISTA FÉRFI

Az úgynevezett „társadalom” számára az a leginkább megtérülő beruházás, ha a pénzét az oktatásba fekteti. Egy igazán magasan képzett szakemberért nem lehet túl sokat kérni. A légierőnek matematikusokra van szüksége!

De mi nem akarjuk, hogy úgy oktassanak bennünket, hogy aztán bármire felhasználhassanak. Akármilyen célt nem szolgálunk. Akármilyen társadalmat nem szolgálunk.

EGYETEMISTA NŐ

Elutasítjuk, hogy a politika nehézsúlyú bűnözői tudásunkat és személyünket hatalmi eszközként használják – akár keleten, akár nyugaton.

Nem hagyjuk magunkat elnyomás és tömegpusztítás céljaira felhasználni.

EGYETEMISTA FÉRFI

Szeretnénk mi magunk pontosan meghatározni, hogy szakértelmünket mire használják fel.

A ma esti bugyuta és butító operett helyett a tekintélyelvűségről és a tekintélyellenességről szóló színdarabot tekinthetnek meg. Az előadást vita követi, mindenki hozzászólhat. (Tapsol.)

(Az egyetemisták felpattannak, és eltávolítják az operettdíszleteket. A „Semmelweis”-hez készítik elő a színpadot.)

EGYETEMISTA FÉRFI

A darab a múlt század dereka előtt kezdődik – közvetlenül a nagy diáklázadások előtt, amelyek 1848-ban Európa-szerte robbantak ki. Emlékeztetném a közönséget arra, hogy a diákforradalmak nem új keletű jelenségek, és hogy mindig is a társadalom szerkezetében zajló, mélyreható változásokra figyelmeztettek.

Előjáték az aulában

(Ünnepi beszéd az egyetem aulájában. Egy évforduló alkalmával Semmelweis Ignác emlékművét avatják fel az orvosi karon. A letakart szobor úgy néz ki, mint egy kísértet; leleplezve groteszk hősalaknak tűnik. Semmiféle illúziót nem nyújt: színházi karikatúra, kartonból.

A szobor a színen marad.

Az egyetem rektora ünnepi beszédet tart Semmelweisről. Teljes ornátust visel, magisztrális sapkát, rektori láncot, és közvetlenül a közönséghez fordul, amely az „aula” hallgatóságát jelenti.)

REKTOR

… hogy lerójuk hódolatunkat e magányos, küzdő szellem, a tudomány harcosa, Semmelweis Ignác professzor és főorvos, az egyetem jeles fia (Leleplezi a szobrot. Taps hallatszik magnószalagról.) (A rektor meghajol és hálálkodik, mintha a taps neki szólna.), a gyermekágyi láz megfékezője, az aszeptika Kolumbusza, az anyák megmentője előtt (taps), aki szülő nők százezreit mentette meg, megbecsülést hozva kollégái számára, dicsőséget a tudomány számára, és soha el nem múló tekintélyt egyetemünk – a szabad gondolat háza és örök hona számára! (Három ágyúlövés.)

Tartalom

Előszó

Szereplők

Előjáték a színházban

Előjáték az aulában

1. rész

1. jelenet – A derűs Bécs, 1846. Boldog kormányzás Metternich herceg diktatúrája alatt

2. jelenet – Professzori konzílium a Wiener Allgemeines Krankenhausban

3. jelenet – Sophie Semmelweis természettudományokat oktat

4. jelenet – Szappan és víz, mosdási kampány

5. jelenet – Klein és Kolletschka megvitatja Semmelweis Ignácot, a jellemét és a kórképét

6. jelenet – Doctores Medicinae Markusovszky et Semmelweis Velence városában, Semmelweis beteg és letört

7. jelenet – A nőgyógyászati klinika halottas pincéje, Wiener Allgemeines Krankenhaus

8. jelenet – Semmelweis a nagy Skodánál, a Praeceptor Medicinae Mundinál, a sztetoszkóp és a kopogtatás védelmezőjénél

9. jelenet – A Királyi és Császári Igazságügyi Minisztériumban

10. jelenet – Tizenkét hónappal később. Semmelweis a bomló szerves anyagok szagát eltávolító szert kutatja

11. jelenet – A latrinaürítő

12. jelenet – A klóroldat

13. jelenet – Semmelweis a Wiener Allgemeines Krankenhaus 2-es szülészeti osztályán

14. jelenet – A 2-es szülészeti osztály 10 napnyi klórmeszes kézmosás után: A medikusok fellázadnak

15. jelenet – Igazságügyi Minisztérium

16. jelenet – 1848. Semmelweis elmélete elkészült. Forradalom Párizsban, Velencében és Berlinben

17. jelenet – 1848. Londonban közzéteszik a Kommunista kiáltványt, Amerikában feltalálják az éteres altatást, Európa lángokban áll, forradalom Budapesten és Bécsben

18. jelenet – Semmelweis 1849 nyarán harmadszor tartja ugyanazt a nyilvános előadást. Metternich nincs a helyén – a rendőrség marad

19. jelenet – Igazságügyi Minisztérium. A diktátor megbukott – éljen a diktatúra!

20. jelenet – 1851. A diktatúra 13 éve tart

21. jelenet – Budapest, 1852. A diktatúra folytatódik. A várost megszállták

22. jelenet – Nemzetközi nőgyógyászkongresszus, Párizs, 1858. A világhírű Dubois beszél

23. jelenet – Budapest. A diktatúra enyhül. Dr. Semmelweis Ignác Fülöp professzor és főorvos feleségül veszi a 20 éves Weidenhoffer Máriát

24. jelenet – Mikrobák és emberek. A budapesti egyetemi klinika

25. jelenet – A budapesti Királyi és Császári Helytartótanács

26. jelenet – Semmelweis főműve elkészült. 1860. november.

27. jelenet

28. jelenet – Nyílt levél a világ minden országának szülészeihez. Budapest, 1862

29. jelenet – Budapest, 1867. 20 évvel az után, hogy Semmelweis felfedte a gyermekágyi láz okát

30. jelenet – Auditórium

31. jelenet – Semmelweis lakása

32. jelenet – Wiener Allgemeines Krankenhaus. Elmeosztály.

Az egyetem aulája. Epilógus

Utójáték a színházban

Bjørneboe és Semmelweis

Felhasznált betűtípusok
Libre Bodoni – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0