A szerző művei a Jelenkor Kiadónál:

A vak bérgyilkos (2003, 2018)

A Szolgálólány meséje (2017)

Alias Grace (2017)

Guvat és Gazella (2019)

Az Özönvíz éve (2019)

MaddAddam (2019)

Testamentumok (2019)

Az ehető nő (2020)

Macskaszem (2020)

Legvégül a szív (2021)

Rendbomlás (2022)

Égető kérdések (2022)

Pénelopeia (2023)

A Szolgálólány meséje – Renée Nault képregénye (2024)

Ez a könyv fikció. Minden név, szereplő, cég, szervezet, helyszín, esemény és történés a szerző képzeletének szülötte. Bármilyen hasonlóság valós, élő vagy elhunyt személlyel, eseménnyel vagy helyszínnel csupán a véletlen műve.

Fordította Csonka Ágnes

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Margaret Atwood: Old Babes in the Wood: Stories

New York, Doubleday, 2023

Copyright © O.W. Toad, Ltd., 2023

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Csonka Ágnes, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © Sarah Twiggy Boyer

Szerzőfotó © Luis Mora

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Dragon-Túry Melinda

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Féder Márta

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-382-1

TARTALOM

I. TIG ÉS NELL

Elsősegély

Két megperzselt férfi

Morte de Smudgie

II. AZ ÉN GONOSZ ANYÁM

Az én gonosz anyám

A halott interjú

Türelmetlen Griselda

Rossz fogak

Akikapja

Metempszichózis, avagy a lélek utazása

Levegőben: szimpózium

Halál kagylóhéj által

III. NELL ÉS TIG

Egy poros ebéd

Özvegyek

Fadoboz

Elveszve a rengetegben

Köszönetnyilvánítás

Az olvasóimnak.

A családomnak.

A barátaimnak és az eltávozott barátaimnak.

Graeme Gibsonnak, ahogy mindig.

I.
TIG ÉS NELL

ELSŐSEGÉLY

Nell egy nap épp vacsora előtt érkezett haza, és a bejárati ajtót nyitva találta. A kocsi sehol. Vérfoltok vezettek felfelé a lépcsőn, be a házba, végig a hall szőnyegén, egészen a konyháig. A vágódeszkán egy kés hevert, Tig egyik kedvenc kése, japán acélból, nagyon éles – és mellette egy vérfoltos répa, az egyik vége levágva. A lányukat, aki akkor kilencéves volt, sehol sem találta.

Melyek a lehetséges forgatókönyvek? Mindenre elszánt bűnözők törtek be hozzájuk. Tig megpróbált védekezni ellenük a késsel (de mi magyarázza a répát?), és megsebesült. A mindenre elszánt bűnözők elmenekültek, és magukkal vitték őt, a lányukat és a kocsit. Nellnek hívnia kellene a rendőrséget.

Vagy pedig: Tig főzött, megvágta magát a késsel, úgy ítélte meg, hogy a sebet össze kell varrni, bement a kórházba, és magával vitte a lányukat, mert nem akarta magára hagyni. Ez a valószínűbb. A nagy sietségben nyilván nem hagyott üzenetet.

Nell elővette a szőnyegtisztító flakont, és befújta a vérfoltokat: ha beleszárad, sokkal nehezebb kiszedni. Aztán feltörölte a vért a konyha padlójáról, majd némi tétovázás után a répát is letörölgette. Teljesen jó répa volt: semmi szükség arra, hogy kárba vesszen.

Telt-múlt az idő. A feszültség egyre fokozódott. Nell már épp azon volt, hogy felhívja az összes környékbeli kórházat, ott van-e Tig, amikor az bekötött kézzel megérkezett. Vidám hangulatban volt, akárcsak a lányuk. Micsoda kalandban volt részük! Csak úgy ömlött a vér, mesélték. Egészen átáztatta a konyharuhát, amivel Tig betekerte a sebet! Igen, nehéz volt így vezetni, mesélte Tig – nem azt mondta, hogy veszélyes –, de ki tudta volna kivárni a taxit, és tulajdonképpen fél kézzel is elboldogult, mivel a másikat kénytelen volt felfelé tartani, és a könyökén csorgott le a vér, de a kórházban gyorsan összevarrták, mert mindent összecsöpögtetett, és különben is, már itt is vannak! Szerencsére nem ért artériát, akkor másként alakult volna a történet. (Valójában másként is alakult, ahogy Tig kicsit később elmesélte Nellnek: a bátorsága csupán színjáték volt, nem akarta megijeszteni a lányukat, attól félt, hogy elájul, ha túl nagy a vérveszteség, és akkor mi lesz?)

– Muszáj innom valamit – jegyezte meg Tig.

– Nekem is – felelte Nell. – Ehetünk rántottát. – Bármit is tervezett Tig a répával, már nem volt napirenden.

A konyharuhát egy műanyag zacskóban hozták haza. Élénkpiros volt, de a szélein már kezdett megbarnulni. Nell hideg vízbe áztatta, ez a legjobb módja a vérfoltos textilek kitisztításának.

De vajon én mit tettem volna, ha itthon vagyok? – tűnődött Nell. Nem ragtapasz: az kevés. Szorítókötés? Cserkész korában némi oktatásban részesült e téren. A csuklórándulást is átvették. A kisebb vészhelyzetekhez értett, de a nagyobbakhoz nem. A nagyobbak Tig hatáskörébe tartoztak.

Ez már jó ideje történt. Kora ősszel, ahogy Nell emlékszik, valamikor a nyolcvanas évek második felében. Akkoriban már létezett személyi számítógép, az a lassú fajta. És nyomtató: a nyomtatópapír lapjai nem voltak elválasztva egymástól, kétoldalt lyukak sorakoztak rajtuk perforált csíkokban, amiket le kellett tépni. Mobiltelefon viszont nem létezett, így Nell nem tudott üzenetet küldeni Tignek, vagy felhívni őt, hogy megkérdezze, merre van, és mi ez a sok vér?

Mennyit vártunk régen, gondolja magában. Vártunk, anélkül hogy bármit is tudtunk volna. Mennyi kitöltetlen üres rész, mennyi rejtély. Milyen kevés információ. Most, a huszonegyedik század első évtizedében a téridő sűrűbb – zsúfolt, alig lehet mozogni, mert a levegő tele mindenfélével. Nem tudsz elszakadni az emberektől: érintkeznek veled, megérintenek, csupán egy érintésnyire vannak. Vajon jobb ez így, vagy rosszabb?

Most újra a helyiségre összpontosít, ahol ők ketten e pillanatban tartózkodnak. Egy jellegtelen, magas épületben van a Bloor Streeten, a viadukt közelében. Ő és Tig osztálytermi székekhez hasonló székeken ülnek – elöl pedig valóban ott áll egy fehér tábla, és épp egy Mr. Foote nevű férfi beszél. A többi széken ülő ember, akik szintén Mr. Foote-ot hallgatják, legalább harminc évvel fiatalabbak Tignél és Nellnél, némelyikük talán negyvennel is. Még gyerekek.

– Ha motorbalesetről van szó – jelenti ki éppen Mr. Foote –, az ember nem veszi le a sisakot, ugye? Mert nem tudhatja, mit talál benne, igaz? – Körkörösen mozgatja maga előtt a kezét, mintha ablakot tisztítana.

Jogos, gondolja magában Nell. Elképzeli a sisak összekenődött üvegét. Belül egy arcot, ami már nem arc. Egy péppé vált arc.

Mr. Foote-nak tehetsége van az ilyen képek megidézéséhez. Nagyon szemléletesen beszél, mivel Új-Fundlandról származik. Nem kerülgeti a témát. Szögletes alaprajzra épült: széles törzs, vastag lábak, rövid távolság a fül és a váll között. Kiegyensúlyozott forma, alacsony súlyponttal. Mr. Foote-ot nem lenne könnyű feldönteni. Nell úgy véli, hogy ezzel már biztosan többen megpróbálkoztak, bárokban – Mr. Foote úgy fest, mint aki jól elboldogul egy kocsmai verekedésben, de nem megy bele olyanba, amit ne ő nyerne meg. Ha provokálnák, előbb hidegvérrel kihajítaná a kötekedőt egy ablakon – „mindig őrizzük meg a nyugalmunkat”, ezt már kétszer is elmondta –, aztán megnézné, hogy nem tört-e csontja az illetőnek. Ha mégis, akkor sínbe tenné a végtagot, és ellátná az áldozat sebeit és horzsolásait. Mr. Foote minden egyben. Valójában mentős, de ez a nap során csak később derül ki.

Egy fekete bőrkötéses mappa van nála, és hosszú ujjú, elöl cipzáras pulóvert visel, rajta a St. John’s Ambulance mentőszolgálat logójával, mintha egy csapat edzője lenne, és bizonyos értelemben így is van: elsősegélynyújtásra oktatja őket. A nap végén lesz egy teszt, és mindannyian kapnak egy oklevelet. Mindannyian azért vannak itt, ebben a teremben, mert szükségük van erre a bizonyítványra: a cégük küldte őket. Nell és Tig is így van ezzel. Tig egyik családi kapcsolatának köszönhetően előadásokat fognak tartani egy természetjáró hajókörúton, Tig a madarakról, Nell a pillangókról: a hobbijukról. Így gyakorlatilag a személyzet tagjai, és ezen a hajón a személyzet minden tagjának meg kell szereznie ezt a bizonyítványt. Kötelező, közölte velük az ismerősük a hajóról.

Az nem hangzott el, hogy az utasok – a vendégek, az ügyfelek –, többsége finoman szólva nem lesz fiatal. Néhányan közülük idősebbek lesznek, mint Nell és Tig. Ősöregek. Az ilyen emberek bármelyik pillanatban elvágódhatnak, és akkor a bizonyítványoknak kell a megmentésükre sietni.

Nell és Tig valószínűleg nem fog tényleges mentőakciót levezényelni: majd beugranak a fiatalabbak, Nell legalábbis erre számít. Éles helyzetben Nell tétovázni fog, és azt állítja majd, hogy elfelejtette, mit kell tenni ilyenkor, ami igaz is. Vajon Tig mit fog tenni? Azt fogja mondani, hogy álljunk hátrébb, adjunk nekik helyet. Valami ilyesmit.

Köztudomású – azt pletykálják –, hogy ezek a hajók extra mélyhűtőládákkal vannak felszerelve, biztos, ami biztos. Nell elképzeli a véletlenül a rossz mélyhűtőt kinyitó pincér rémületét, ahogy szembesül egy szerencsétlenül járt utas döbbent, fagyos tekintetével, akinek az esetében a bizonyítvány nem bizonyult elegendőnek.

Mr. Foote a terem elejében áll, tekintete végigsiklik a mai diákokon. Arckifejezése talán semleges, talán kissé mulat rajtuk. Egy rakás tudatlan puhány, gondolja magában valószínűleg. Városiak.

– Van, amit muszáj megtenni, és van, amit tilos – szólal meg. – Mindjárt el elmondom mindkettőt. Először is, nem rohangálunk fel-alá visítva, mint a fejetlen csirke. Még akkor sem, ha a komának hiányzik a feje.

De hát a fejetlen csirke nem tud visítani, gondolja magában Nell. Legalábbis ő ezt feltételezi. De átérzi a mondat lényegét. Vészhelyzetben ne veszítsd el a fejed, szokták mondani. Mr. Foote azt is hozzátenné: „Már ha menni fog.” Ő egész biztosan azt akarná, hogy ne veszítsék el a fejüket.

– Sok mindent helyre lehet hozni – jegyzi meg Mr. Foote. – De ha az embernek nincs feje, azt nem. Azt még én sem tudom megtanítani maguknak. – Ez vicc, sejti Nell, de Mr. Foote nem jelzi, ha viccel. Fapofa.

– Mondjuk, hogy egy étteremben vannak. – Mr. Foote letudta a motorbaleseteket, és időközben áttért a fulladásra. – És a koma fuldokolni kezd. A kérdés, amit ilyenkor fel kell tenni, az: tud-e beszélni? Kérdezzük meg tőle, hogy hátba üthetjük-e. Ha igent tud mondani, akkor nincs olyan nagy baj, mert még kap levegőt, ugye? Ami valószínűbb: sokan zavarba jönnek, felállnak, és mit csinálnak? Kimennek a mosdóba, mert nem akarnak felhajtást. Nem akarják felhívni magukra a figyelmet. De be kell menni oda az illető után, követni kell, mert meg is halhat. Ott, a mosdó padlóján, még mielőtt feltűnne, hogy egyáltalán kiment. – Jelentőségteljesen bólint. Tud ilyen esetekről, ezt üzeni a bólintás. Volt már ilyen helyzetben. Látta megtörténni. És túl későn ért oda.

Mr. Foote érti a dolgát, gondolja magában Nell. Pontosan ugyanez történt majdnem vele is. A fuldoklás, a mosdóba távozás, a felhajtás elkerülése. A szégyenérzet halálos is lehet, most már belátja. Mr. Foote fején találta a szöget.

– Ezután előre kell dönteni az illetőt – folytatja Mr. Foote. – Öt ütés a hátra, és lehet, hogy a delikvens ott helyben kiköpi a húsdarabot, gombócot, halszálkát vagy bármi mást. De ha nem, akkor muszáj megcsinálni a Heimlich-manővert. A lényeg az, hogy ha a delikvens nem bír megszólalni, akkor nem igazán tud engedélyt adni, ráadásul lehet, hogy épp elkékül, és eszméletét veszti. Muszáj megcsinálni. Lehet, hogy eltörik egy bordája, de legalább életben marad, nem igaz? – Halványan elvigyorodik, legalábbis Nell úgy gondolja, hogy ez egy vigyor. Megrándul a szája széle. – Ez a cél, nem? Életben maradni!

Végigveszik a Heimlich-manővert, és hogy miként kell helyesen hátba vágni valakit. Mr. Foote szerint e két dolog kombinációja szinte mindig beválik, de időben kell cselekedni: az elsősegélynyújtásban a lényeg az időzítés.

– Ezért hívják elsősegélynek, nem igaz? Ez nem az adóhivatal, basszuskulcs, már bocsánat, ők egész nap ráérnek, de nekünk kábé négy percünk van.

Most, teszi hozzá, kávészünetet tartanak, utána pedig vízbe fulladás és szájból szájba lélegeztetés következik, majd a kihűlés; ebéd után pedig szívinfarktus és defibrillátor. Sok ez egy napra.

A vízbe fulladás elég egyszerű.

– Először is ki kell juttatni a vizet. Ki fog jönni, ha hagyjuk, hogy a gravitáció a segítségünkre legyen, igaz? Fordítsuk az oldalára a delikvenst, és ürítsük ki, de gyorsan! – Mr. Foote-nak számos vízbe fulladásos esettel volt már dolga: egész életében vízközelben élt. – Fordítsuk a hátára, hogy szabaddá tegyük a légutakat, ellenőrizzük, lélegzik-e, van-e pulzusa, és győződjünk meg róla, hogy valaki hívta a mentőket. Ha nincs légzés, akkor jöhet a szájon át történő lélegeztetés. Na most, ez a kütyü, amit most mutatok, a mesterséges lélegeztetéshez használatos védőeszköz, mert megesik, hogy a delikvens elhányja magát, és semmi szükség rá, hogy az a mi szájunkban kössön ki. Meg hát ott vannak a baktériumok is, nem igaz? Egy ilyet mindig hordjunk magunknál. – Mr. Foote-nak egész készlete van belőle. A nap végén lehet majd megvásárolni őket.

El ne felejtsek majd venni egyet, gondolja magában Nell. Hogy tudott eddig szájvédő nélkül élni? Micsoda felelőtlenség.

A mesterséges lélegeztetés gyakorlása érdekében a jelenlevők párokra oszlanak. Minden pár kap egy piros műanyag torzót, kopasz, fehér, hátradönthető fejjel, valamint egy jógaszőnyeget, hogy azon térdeljenek, amíg a közös torzót életre keltik. Befogjuk az orrot, a szájat elfedjük a sajátunkkal, adjunk öt mentőlégzést, hagyjuk, hogy a mellkas minden alkalommal megemelkedjen, majd végezzünk öt mellkaskompressziót! Ismételjük meg. Közben a párunk hívja a mentőket, majd vegye át a mellkaskompressziót. Fárasztó tud lenni, megviseli a csuklót. Mr. Foote körbejár, és mindenkinél ellenőrzi a technikát.

– Alakul – mondogatja.

Tig megjegyzi: most, hogy ő térdel a szőnyegen, Nellnek hozzá kell majd kihívnia a mentőket, mert kell valaki, aki felsegíti, tekintettel a térde állapotára. Nell belevihog a műanyag szájba, szabotálva az életmentő légzést.

– Remélem, hogy senki sem fullad vízbe a mi felügyeletünk alatt – jegyzi meg Nell. – Mert az illetőnek valószínűleg annyi. – Tig azt feleli erre, hogy tudomása szerint ez viszonylag fájdalommentes halálnem. Állítólag harangszót hall az ember.

Amikor mindannyian életre keltették a műanyag torzójukat, áttérnek a kihűlésre és a sokkra. Mindkettőhöz takarók szükségeltetnek. Mr. Foote elmesél egy hajmeresztő történetet egy férfiról, aki egy sítúrán kilépett egy faház ajtaján pisilni, zseblámpa nélkül, mély hóban, és beleesett egy gödörbe egy fa tövében, ahonnan nem tudott kimászni, és csak reggel találtak rá. Merev volt, mint a deszka, és mirelit, mint a makréla, magyarázta Mr. Foote, nem lélegzett, a szíve nem dobogott. De abban a faházban valaki elvégezte az újraélesztési tanfolyamot, hat órán – hat órán! – át küzdött az illető életéért, és visszahozta.

– Csináljuk tovább. Nem adjuk fel – teszi hozzá Mr. Foote. – Mert sosem lehet tudni.

Ebédszünet következik. Nell és Tig az egyik lélektelen, sokemeletes épületben talál egy kis olasz éttermet, rendelnek egy-egy pohár vörösbort, és egész finom pizzát esznek hozzá. Nell megjegyzi, hogy csináltatni fog egy kártyát a pénztárcájába, amin az áll: „Baleset esetén hívja Mr. Foote-ot”, Tig pedig hozzáteszi, hogy Mr. Foote-ot kellene miniszterelnöknek jelölni, az egész országot újra tudná éleszteni. Szerinte Mr. Foote a haditengerészetnél szolgált. Nell szerint nem, hanem kém. Tig szerint talán kalóz volt, Nell viszont úgy érvel, nem, egész biztos, hogy az űrből jött, és Mr. Foote néven elsősegélykurzust oktatni tökéletes álca.

Mindketten ostobának és inkompetensnek érzik magukat. Nell biztos benne, hogy bármelyik vészhelyzettel szembesül – fuldoklással, sokkos állapottal, megfagyással –, pánikba fog esni, és minden, amit Mr. Foote tanított nekik, kimegy a fejéből.

– De lehet, hogy a kígyómarás még menne – teszi hozzá. – Arról tanultam egy kicsit cserkész koromban.

– Nem hiszem, hogy Mr. Foote foglalkozik kígyómarással – feleli Tig.

– Biztos, hogy foglalkozik. De csakis magánórákon. Az egy delikát dolog.

A délután izgalmasan telik. Igazi defibrillátorokat osztanak ki, és a tappancsokat precízen felhelyezik a piros műanyag torzókra. Mindenki kipróbálhatja. Mr. Foote elmondja, hogyan kerülhető el, hogy az ember véletlenül saját magát defibrillálja – ilyenkor a szív összevissza ver, és még a végén leáll. Nell odamormogja Tignek, hogy az öndefibrilláció igen méltatlan halál lenne. Nem annyira méltatlan, mint villát dugni a konnektorba, mormogja vissza Tig. Igaz, gondolja magában Nell. Kisgyerekeknél ügyelni kellett erre.

Aztán következik a teszt. Mr. Foote gondoskodik róla, hogy mindenkinek sikerüljön: nagy vonalakban utal a helyes válaszokra, és kéri őket, hogy felemelt kézzel jelezzék, ha nem értenek egy kérdést. A bizonyítványukat postán küldik majd, teszi hozzá, és becsukja fekete bőrmappáját, Nell szerint megkönnyebbülten. Egy újabb adag reménytelen esettel végzett, és csak imádkozni tud, hogy egyikük se kerüljön soha igazi vészhelyzetbe.

Nell megvásárolja az egyik újraélesztéshez szükséges szájvédőt. Szeretné elmondani Mr. Foote-nak, hogy élvezte a sztorijait, de ez talán frivolnak hangzana, mintha az egész tanfolyam célja csupán a szórakoztatás lenne, mintha Nell nem venné komolyan őt oktatóként. Mr. Foote esetleg megsértődne. Így hát egyszerűen csak köszönetet mond, a férfi pedig bólint.

Miután Tiggel hazaérnek – másnap, vagy talán egy nappal később –, Nell számba veszi az összes életveszélyes, illetve potenciálisan életveszélyes helyzetet, amiben kettejüknek eddig része volt. Vajon mennyire volt felkészülve bármelyikre is?

Amikor a fémkémény miatt kigyulladt a padlás, Tig fullasztó füstfelhőkben mászott fel a kúszótérbe, és több vödörnyi vizet öntött a tűzre. Mi lett volna, ha eszméletét veszti odafent a füstmérgezéstől? Az eset után Tig vett egy tűzoltópokrócot, és azóta minden ház minden emeletén, ahol csak laktak, lennie kellett egy tűzoltókészüléknek. A szállodákban is aggódott, és mindig megnézte, merre van a lépcső, biztos, ami biztos. Az ablakokat is ellenőrizte, nyithatók-e? A szállodák ablakait egyre gyakrabban lezárják, de az üveget talán be lehet törni, ha az ember törölközőt csavar a karjára. De ha az ablak túl magasan van, nincs mit tenni.

Amikor Tig egy harmincemeletes szálloda összes tűzjelzőjét beindította azzal, hogy az egyik érzékelő alatt szivarozott a folyosón, lesiettek a lépcsőn, és a tűzoltókkal teli előcsarnokon keresztül távoztak: úgy tettek, mintha nem ők lennének a tettesek. Az az eset nem volt életveszélyes. Még csak kínos sem, mivel nem buktak le.

Amikor az autópályán egy előttük haladó, fát szállító kamion elvesztette a rakományát: deszkák zuhantak le róla, repültek a levegőben és pattogtak az aszfalton, épphogy elkerülve a kocsijukat. Ráadásul hóviharban. Az újraélesztési ismeretek ott semmit nem segítettek volna.

Amikor evezni mentek a Nagy-tavakra, és a kenujukat felborította egy arra haladó gőzhajó kósza hulláma. Nem számított életveszélyes helyzetnek: közel voltak a parthoz, a víz meleg volt. Csak vizesek lettek, ez minden.

Amikor Tig felbukkant a traktorral, a láncfűrésszel felvágott fát vontatva egy utánfutón, és vér csorgott az arcán egy sebből a fejbőrén, amiről nem is tudott. Az sem volt életveszélyes: észre se vette.

– Vér csorog az arcán – jegyezte meg Nell a gyerekeknek, mintha ők nem látnák.

– Folyton vér csorog az arcán – vonogatta a vállát az egyik. Az ő szemükben Tig elpusztíthatatlan volt.

– Biztos jó sok vérem van – vigyorgott Tig. Mivel is sebezte meg a fejét? Valami jelentéktelen dologgal. A következő percben már a rönköket rakodta le, egy perccel később pedig már hasogatta: száraz ágakat gyűjtött össze. Aztán bumm, már el is kezdte feltölteni a fásládát. Akkoriban gyorsított tempóban éltek.

A kirándulásaik még a mobiltelefonok előtt: nem tekintették őket kockázatosnak. Vittek magukkal egyáltalán elsősegélydobozt? Talán ragtapaszt, antibiotikumos kenőcsöt, pár fájdalomcsillapítót. Mi történt volna, ha egyikük kificamítja a bokáját, eltöri a lábát? Szóltak egyáltalán valakinek, hogy hová mennek?

Egyik ősszel például egy nemzeti parkba. Zord idő volt: korai hó és jég.

Hatalmas hátizsákokkal bandukoltak át a sárga-arany bükkösön, befagyott tavacskák jegét bökdösték a túrabotjukkal, turistatérképeket böngésztek, és összekülönböztek rajtuk. Csokoládékockákat eszegettek, majd ebédszünetet tartottak: fatörzseken pakoltak le, minisajtot, keménytojást, diót és kekszet faltak. Rumot kortyoltak flaskából.

Tignek már akkor gondja volt a térdével, mégis túrázott tovább. Kendőt kötött rá, egyet fölé, egyet alá.

– Miért gyalogol még mindig? – szegezte neki a kérdést egy orvos. – Gyakorlatilag nincs térde. – De ez már sokkal később történt.

Abban az évben egy városi legenda keringett a túrázás veszélyeiről, miszerint párzási idényben – az épp tartó őszi párzási idényben –, a hím jávorszarvasok szexuálisan vonzónak találják a Volkswagen Bogarakat. Sziklák tetejéről vetik le magukat rájuk, összezúzzák a kocsit és a sofőrt is. Nell és Tig úgy vélte, ez kamu, de azért hozzátették, hogy „valószínűleg”, mert azért furcsa dolgok történhetnek.

Sátrat vertek egy alkalmasnak tűnő helyen, vacsorát melegítettek egyszerű WhisperLite gázfőzőjükkel, felhúzták a becsomagolt élelmiszert egy fára, kicsit távolabb, medvék esetére, és bekászálódtak jéghideg hálózsákjukba.

Nell ébren feküdt, és azon elmélkedett, hogy kupola alakú sátruk erősen emlékeztet egy Volkswagen Bogárra. Vajon felbukkan egy hím jávorszarvas az éjszaka közepén, és rájuk ugrik? És amint rájön a tévedésére, vajon feldühödik? A hím jávorszarvasok hírhedten könnyen felbőszülnek a párzási időszakban. Komoly veszélyt jelenthetnek.

A reggel tiszta fényében a jávorszarvas általi összezúzatás lehetősége távolinak tűnt. Nem életveszélyes élmény tehát ez sem, csupán Nell fejében az.

A következő évben egy túrázó párt, akik pontosan ugyanazon az útvonalon haladtak, mint ők, a sátrában megölt és részben felfalt egy medve. Tig szívesen hangoztatta, hogy hajszál híján menekültek meg. Szokásává vált, hogy esténként hangosan felolvas Nellnek egy Medvetámadások című kötetből. A könyv szerint kétféle típusú támadó medve létezik: az éhes medve és a bocsait védő anyamedve. Mindkettőre másként kell reagálni, de nincs biztos módszer a különbségtételre. Mikor kell halottnak tettetnie magát az embernek, mikor kell lassan eloldalogni, mikor kell szembeszállni vele? És nem mindegy, milyen medve: fekete vagy grizzly? Az instrukciók bonyolultak.

– Nem biztos, hogy épp elalvás előtt kéne erről olvasnunk – jegyezte meg Nell. Eljutottak egy történethez egy nőről, akinek a medve leharapta a karját, bár végül sikerült elriasztania az állatot azzal, hogy orrba vágta.

– Nyilván kötélből voltak az idegei – kommentálta Tig.

– Nyilván sokkot kapott – felelte Nell. – Az emberfeletti képességeket kölcsönöz mindenkinek.

– Mindenesetre túlélte – tette hozzá Tig.

– Mert nem volt ledermedve – válaszolta Nell. – Nem szóviccnek szántam.

És vajon mindez eltántorította őket attól, hogy újabb túrákra induljanak hiányos felszereléssel? Nem. De Tig azért vett egy flakon medveriasztó spray-t. Általában nem felejtették el magukkal vinni.

Mindezt újra átgondolva – mert az újragondolás némi idő elteltével, sok idő elteltével bekövetkezik –, Nell most azon töpreng, Mr. Foote instrukciói vajon változtattak volna-e ezeken a helyzeteken, ha úgy alakul? Talán a kéménytűz esetében: ha Nell képes lett volna kivonszolni az eszméletlen Tiget a tető alól, akkor adhatott volna neki szájból szájba légzést, miközben a ház porig ég. De ha felfalja egy medve vagy eltapossa egy jávorszarvas? Ott nincs mit menteni.

Mr. Foote-nak igaza van: senki sem tudhatja előre. Senki sem ismeri a végkimenetelt, egyébként, miért is hívják ezt végkimenetelnek? Senki sem jön ki jól belőle végül.

– Innen nem jutunk ki élve – viccelődött régebben Tig, bár cseppet sem volt vicces. És ha mégis tudná az ember, ha előre látná, az jobb lenne? Nem: permanens gyászban élne, olyan dolgokat siratna, amelyek még meg sem történtek.

Jobb megőrizni a biztonság illúzióját. Jobb improvizálni. Jobb az aranyló őszi erdőben gyalogolni nem túl felkészülten, befagyott tavak jegét bökdösve a túrabottal, csokoládét majszolva, jeges fatörzseken ülve, hideg ujjakkal keménytojást hámozva, miközben szitál a korai hó, és lassan besötétedik. És senki sem tudja, merre vagy.

Tényleg ennyire figyelmetlenek, ennyire feledékenyek voltak? Igen. A feledékenység jó szolgálatot tett nekik.