Riadt őzikéknek és félelmetes amazonoknak

ELSŐ RÉSZ

AZ ISTENFÉLŐ

1.

Egy férfi hever a lábam előtt, s ha jól gondolom, halott.

Halott, vagy nemsoká az lesz. Inas karja törött faágra, szanaszét szóródott venyigére emlékeztet. Mellkasa rezdületlen, nem emelkedik és süllyed, nem cserélődik tüdejében a levegő. Kusza, arany szálú haja koponyája ívéhez tapad, göndör fürtjei közt rovarok neszeznek.

Félreteszem lopott gyöngyvirágokkal teli kosaram, és közelebb lépek. Széllökés rázza az ősi erdőt, hol a magányos hegy hósipkás csúcsa átszúrja a környező síkot borító lombszőnyeget. Oly sűrű ez a mohából és páfrányból szőtt kiterjedt vidék, Carterhaugh, hogy mikor a szél elhal, az egész világ lecsendesedik. Még a legapróbb neszt sem hallani. Sem madár dalát vagy sikoly hangját.

Csizmám hegyével megbökdösöm a férfi lábát. Nem moccan. Szemlátomást letévedt a biztos ösvényről – élete utolsó tévedése. Amennyiben halott, értesítenem kell a zárdát. Legalább illő temetésben részesüljön.

Letérdelek. A gyakori esőtől nedves és szivacsos föld megadja magát súlyom alatt. Miután lábszáram köré kerítem bokáig érő szoknyám, felé nyújtanám kezem, hogy kitapintsam a pulzusát, mégis habozok. Okkal. Kis híján megfeledkeztem róla.

Sietve felöltöm bőrkesztyűmet, csak azután szánom rá magam a röpke érintkezésre.

Meleg. Még a bőrön keresztül is érzem a testéből áradó forróságot.

Nagy erőfeszítés árán a hátára fordítom. Sóhaj szakad ki belőlem. Rosszul gondoltam. Nem halott, bár éppen elevennek se mondanám.

Elfojtom borzongásomat. Két véraláfutásos szem dülled ki groteszk módon a szétzúzott orr felett. Vékony, cserepes ajkak keretezik a fehéren villanó fogakat. Aztán ott van még napbarnított bőre, melynek színe alig kivehető a horzsolások és sárgászöldbe hajló bevérzések alatt. Haját alvadt vér tapasztja össze.

Ami az öltözékét illeti, látott az már szebb napokat is. Súlyos, zöld gyapjúköpeny terül szét legyezőként sárfoltos tunikája alatt. Kitérdesedett nadrág burkolja viharvert, magas szárú csizmákban végződő erős lábszárát.

Elgondolkodva kuporgok mellette, megérezve a ruhámhoz tapadt füstszagot, mely emlékeztetőül szolgál a kovácsműhelyben befejezésre várakozó pengékre.

– Tudás szerint ítélkezz – mormolom –, ne látszat alapján.

Nem ismerem a történetét. Talán utazó, ki eltévedt a sötétben, és letért a Tövispatakba vezető útról. Kilkare alig tíz mérföld délnyugatnak – szekéren félnapi út. Mégis, mintha valaki itt hagyta volna meghalni. Honnét kerülhetett ide? Vagy, ami még fontosabb: ki bántotta, és miért?

Öblös harangszó ér el hozzám a hegytetőről. Hét kongatás jelzi a szent órát és a tényt, hogy máris elkéstem. Túl messze kóboroltam gyógyfüvek nyomában.

Újabb pillantás a mozdulatlan alakra. Kezem ökölbe szorul a combomon. A visszhangok lassan elhalnak, széles és távoli fodrokat vetnek, örökzöldek fázós leveleit borzolják. Sebesen nyugatnak ível az égen egy ragyogó fénypászma. A nap már lenyugvófélben.

Ki tudja, találkozott-e a férfi a tündérnéppel? Nem szokatlan, hogy halandókat rángatnak le a föld alá és tartanak fogságban azok, akik e rothadásban és csalárdságban fuldokoló alvilágban, Alantban élnek. Mabel tisztelendő anya sosem zárja be kapunkat a szükségben lévők előtt. Az egyetlen gond csupán a tény, hogy férfiember hever a lábamnál. Tövispatak a nők menedéke, legyenek alacsonyabb vagy magasabb rangúak, s mint ilyen, férfit nem tűr meg a területén. Nem tehetem kockára a saját biztonságom vagy a nővéreimét azzal, hogy segítek neki.

Idővel felegyenesedem. Gyomromba markol a tudat, hogy távozásommal magára hagyom, kiszolgáltatom ezt a férfit, mégsem tehetek mást.

Felkapom a kosaramat, surranó léptekkel indulok neki a kaptatónak, rovom a klastromba vezető kanyargós ösvényt. Már előttem is a kapu, a templomtorony, a moha borította fal.

Tövispatak diadalmasan égre törő, sápadt kőszál. Vashegyek meredeznek fekete fogakként a fal ormán, körben az egész kiterjedt birtokon. Az Írás szerint az Atya leghívebb tanítványai emelték ezt a falat, vonszolták fel a hegyre roppant építőköveit és rakták három emelet magasra. Páfrányok palástolják lábazatát s kúsznak be réseibe.

Falain túlra kétféle módon lehetséges a bejutás: kocsik és lovak számára az öblös boltíven, míg gyalogszerrel érkezőknek a kapualjon át. Integetek a kapusnak, aki rögvest felhúzza a rácsot.

Ahogy átvágok a füves udvaron, feltűnik előttem a szellős kerengő. Egy oldalsó ajtón besurranva végigsietek a nyugati átjárón, azután balra fordulva belépek a hálóterembe, és a lépcsőn felkapaszkodom a harmadik szintre. Hálókamrámban lecserélem szürke hétköznapi öltözékem az albámra – hosszú, fehér, ünnepi miseingemre –, és cingulummal övezem vaskos derekam. Akik leteszik az örökfogadalmat, három csomóra kötik a vékony fehér zsinórt, de az én időm még nem jött el.

Veríték borítja bőröm, mire elérem a templomot, ahol tárva-nyitva az ajtó. Tövispatak Leányai gyülekeznek: fehéren dagadozó tengerükön csak itt-ott piroslik parányi vércseppként rubinszínű stóla.

Ha a szentély a kereszt feje, úgy a templomhajó a törzse, terjengő pocakjában a padsorokkal, s a szárai a két kereszthajó, melyek merőlegesen ágaznak ki a szentélyből, közrefogva az oltárt.

Mielőtt belépnék az istenimádat helyére, megmosom kezem az ajtó mellett álló mosdótálban. Miután megtisztulok, becsusszanok egy hátsó padba, egyik novíciatársam mellé. Nem nyugtázza érkezésem. Minden figyelmét az oltárra szegezi, a fehér márványt fátyolozó skarlát terítőre. Három örökmécs lángol rajta – Atya, Fiú és Szentlélek.

Arany fény tölti be a templomot, s a lenyugvó nap sugara drágaköveket hint a padlóra – hét festett üvegablak visszfénye a hét nap tiszteletére, mellyel az Atya megteremtette e világot.

Legelöl Mabel tisztelendő anya kapaszkodik fel a lépcsőkön a karzatra, ahol a templomi kórus foglal helyet. Továbbhalad a presbitériumig – a kórust a szentélytől elrekesztő folyosóig –, ahol aztán felénk fordul, és égnek emeli felfordított tenyerét. Közvetlenül az oltár mögött zöld üvegablak áraszt smaragd fényt a lefedett márványra és a kegytárgyakra.

Mind egyszerre hajtunk fejet.

– Örökkévaló Atyánk, a szívünk nyitva áll. Vezérelj minket az előttünk álló hónapokban, ahogy közeleg a hegyadó ideje. – Homlokomhoz emelem egymáshoz préselt tenyeremet, miként a gyülekezet többi tagja is. – Élesítsd ki érzékeinket! Óvj minket a csalárdságtól! Adj nekünk tiszta elmét! Mert tiéd az ország, a hatalom és a dicsőség mindörökké. Ámen.

2.

Felemelem a karom, lecsapok pörölyömmel a gőzölgő fémre. A pengő hang szétterjed, azután elnémul, a kovácsműhely fojtogató forróságába fúl. Újabb pörölycsapás. Szikrák pattannak és hunynak ki a sötétben, s a fülledt, forró levegőtől vas ízét érzem nyelvemen.

Karom belerázkódik a csapásokba. Hátam és vállam egyre feszül a fájdalmas megerőltetésben, oly meghitt módon mégis, hogy a kín elválaszthatatlan a teremtés szilaj örömétől. Minden tőr új kezdet. Olvadt fém formálódik és szilárdul. Ez a mostani fegyver, ha elkészül, a többivel együtt útjára indul Alantba.

Lesújt a pöröly. Ez a munka sosem ér véget. A veríték nyakamhoz és homlokomhoz tapasztja hosszú vörös hajszálaimat. Arcom paradicsomvörösen lángol – a szeplős, tejfehér bőr sajnálatos mellékhatása.

Munka közben a férfira gondolok, aki eltévedt Carterhaugh-ban, messze a biztos csapástól. A tündérnépre gondolok, és erőszakos hajlamaikra.

Pirkadat, dél, szürkület, éj. Egy teljes napja már, hogy az erdőben belebotlottam az idegenbe. Majd elfeledem, mondom magamban, lelki szemeim előtt mégis viharvert arcát látom, és minduntalan kérdések marcangolnak.

Mikor a penge színét veszti, visszatérek a kohó nagy kőlapjához és üszkös téglafalához, ahol oly hirtelen mártom a pengét a füstölgő zsarátnokba, hogy a gyorsan hűlő fém elnyelje a forróságot. Biztos kézzel markolom a fújtatót, mire az kitágul, beszippantja a levegőt, s ahogy sziszegve kifelé fújja, a szén engedelmesen felizzik. Még néhány pumpálás, s a tűz új életre kel.

Pöröly, hevítés, pöröly, hevítés. Addig folytatódik ez így, amíg csak ki nem rajzolódik a kés formája. Otromba fogómmal megragadom, az üllő szarvához csapdosom. Újra. Újra. Fémszilánk pattan le éléről, és pörköli meg marhabőr kötényem. Egy újabb órányi kalapálás árán kialakul a vágyott forma, kirajzolódik a leélezés szögletes síkja.

Belemártom a fémet egy vödör vízbe. Éles hang sziszeg a levegőben, ahogy megkeményedik, szerkezete megszilárdul. Minden létező szögből megvizsgálom. Csillagként tündöklő ezüstös fénye megelégedéssel tölt el. Ezek a tőrök gondoskodnak a biztonságunkról, mikor lerójuk a hegyadót. Habár még hónapok választanak el ettől, az előkészületek máris megkezdődtek.

Hagyom lehűlni a kést az asztalon. Megtorpanok, mikor újra körülnézek. A kis, sötét ajtónyílás mögött már leereszkedett az éjszaka.

Nyirkos a tenyerem, noha ennek semmi köze a hőséghez. Egy órája ért véget az esti mise, de Mabel anya engedélyével gyakran visszatérek ide a kovácsműhelybe, hogy kellemesebb hőmérsékleti viszonyok közt dolgozzam. Badarság csupán. Lámpásom több mint elegendő fényt ad. Azt mondogatom magamban, több nem is kell.

Nekilátok rendet rakni, felkészíteni a műhelyt a másnapi munkára. Leoldom kötényem, és az ajtó melletti szögre akasztom, azután éles csörgés kíséretében az asztalra vetem bőr szerszámövem. Végezetül kioltom a tüzet. Felkavarom a parazsat, és nézem, ahogy a hűs éjjeli levegő addig nyaldossa, míg elsötétedik. Perceken belül kihuny a tűz.

Odakint a földre teszem lámpásom, és megvetem a lábam. A kovácsműhely árnyékában elővonom tőröm, hogy gyakorlatozzak egy keveset lefekvés előtt. Kecsesen mozgok, szúrok és kitérek – szükség szerint hol fent, hol lent. Az évek alatt sokat fejlődtem. Régi mesterem megtanította az alapokat, de a tisztelendő anya megköveteli, hogy saját magam is ugyanúgy eddzem, mint a pengéimet. Kevesen tudják róla, milyen gyakorlott kardforgató.

Csak miután úszom a verítékben és zsong a vérem, akkor teszem el a tőrt, és térek vissza a rendházba. A fürdőkamra ilyenkor már kihalt; ritka alkalmat kínál a békés fürdőzésre, nem kell elhallgatnom a rosszízű megjegyzéseket arról, mekkora helyet foglalok el a dézsában.

Megmártózom a vízben, lemosom bőrömről a kormot és mocskot, mielőtt csepegő hajammal és bőrömhöz tapadó hűs pamutingemben visszatérek a dormitóriumba. Novíciák és akolitusok egyaránt a felsőbb szinteken alszanak, csak míg az előbbiek a harmadik, az utóbbiak a második emeletet foglalják el. Kilencet harangoznak, mikor elérem a hálókamrát – takarodó.

Ahogy Tövispatak összes cellája, az enyém is szegényes. Szűkös ágy, a végében ládával. Íróasztal, hozzá szék a tanuláshoz. Öltözőszekrény és ablak. Néhány személyes tárgy. Az Írás kinyitva fekszik az asztalon, mellette naplómmal.

Vakolt fal issza magába a meggyújtott lámpás arany fényét. A legtöbb cellán több novícia osztozik, de minthogy kovács vagyok, aki rendszertelen időben jön-megy, a keleti toronyban, a folyosó végén alszom. Ablakom kilátást nyújt az északi Felföldre és a fehér hullámoktól felborzolt sötét szorosra, ami húsz mérföldre keletre elválasztja Carterhaugh-t a Szürkeként ismert világtól.

Írással és naplóval a kezemben mászom be az ágyba.

Ma jó napom volt. Nem nehezebb az előzőnél, bár a bizsergés a bőröm alatt fájdalmassá erősödött, amikor ebéd után tudatosult bennem, hogy elfelejtettem készülni a délutáni asztronómiaórára. Mabel anya csalódottsága csak rontott a helyzeten.

Kinyitom naplómat, és a legutóbbi bejegyzéshez lapozok. Egy egész oldalt teleírtam múlt éjszakai elmélkedéseimmel.

Nem tudom, honnét jött ez a férfi, de töprengésre késztet.

Tűnődve forgatom a lapot, azután összecsukom a karcsú füzetet, amit magam kötöttem ásványi fürdőbe áztatott állatbőrbe, megerősítendő a pergament. Nincs mit hozzátennem. A férfi örök rejtély marad. Rá gondolok, ahogy ott fekszem mozdulatlanul.

Miután félreteszem naplóm, elmormolom esti imádságom, és lezárom egy tétova ámennel. Marad az Írás. Tanításunk liturgikus irodalma hét részből áll: a Sors Könyve, az Éjszaka Könyve, a Gyász Könyve, az Igazság Könyve, az Eredet Könyve, a Változás Könyve és a Hatalom Könyve.

A Sors Könyvét folytatom onnét, ahol előző nap félbehagytam, de akár tintapacákat is nézegethetnék helyette, gondolataim olyannyira máshol járnak. Felpezsdül bennem a vér. Behunyom a szemem. A férfi irtóztatóan eltorzult arca furakodik az elmémbe.

Kicsit sem vagyok ösztönös. Én nem a folyóár vagyok, mi utat vág magának a földben, inkább csak kő a folyam vizében. Gyötrelmes évek során épült fel életem, fáradságos munka vont kérget a tenyeremre – mégis a férfi körül forognak a gondolataim. Talán nyoma sincs már, elragadták Alantba, ahol csak a sötétség teremtményei lakoznak, mégis…

Mégis.

Felpattan a szemem. A sötétség formákat váj a mennyezetbe.

Engedékeny szívem kárhoztatva lerúgom magamról a takarót, és köpenybe burkolódzom. Ha pirkadat előtt visszatérek, Mabel tisztelendő anya sosem tudja meg.

Sietősen haladok, meghúzódva az oszlopokkal tagolt kerengő sötét zugaiban. Valamiféle csoda folytán észrevétlenül túljutok a folyosókon, jelenésként surranok ki a szabadba.

Éj borítja az udvar kövezetét és a fák gyűrűjét. Balra terül el a herbárium, a mélyén kis fészerrel, melynek ajtaja frissen zsírozott zsanérokon nyílik a vödrökre, szerszámokra, hulladék fémre és egy taligára – alkalmas eszköz nehéz terhet hurcolni, férfit becsempészni a megszentelt földre.

Lehetetlen áttolni a taligát az egész zárdán anélkül, hogy magamra ne vonnám a figyelmet. A csikorgást leplezendő rongyba bugyolálom a kerekeket, majd feldobok hátra egy pokrócot. Szerencsésen, minden gond nélkül elérem a kapubástyát.

Minthogy Tövispataknak nincs pénze éjjeli őrségre, fájdalmas lassúsággal felhúzom a rostélyt. A csörlő úgy jajong, hogy még Kilkare-ben is hallani. Hátrasandítok a vállam felett, bőröm borsódzik a hideg hullámaitól.

Semmi. Teremtett lélek se mozdul. A lelepleződéstől való félelem sietségre sarkall. Amint átférni remélhetek a kapun, kivonszolom a taligát.

Lassan jutok előre a sötétben. A holdfény ezüstben fürdeti a felívelő dombokat, és elmélyíti a lilában játszó feketeséget a fák gyökerei közt. A taliga pattog és zörög, négy kereke meg-megcsúszik az egyenetlen talajon.

Óvatosan lépdelek, mert a tündérnép ilyentájt van elemében. Az egyik kerék elakad a bakhátas csapáson. Morogva veselkedek neki, úgy erőlködöm, hogy a combom is belesajdul, de végül csak kiugrik. Már nem kell sokat mennem. Ha az emlékezetem nem csal, idáig merészkedtem gyöngyvirágot gyűjteni.

A férfi ismét előttem hever.

Éppen úgy, ahogy hagytam, kiterülve a földön. Különös. Mintha beleolvadna a finom szemcsés talajba, még a ráboruló páfrányok is azt a zavarba ejtő benyomást keltik, mintha csak a domborzat része volna. Megkönnyebbülés önt el, hogy emelkedni és süllyedni látom mellkasát. Apró, mégis észlelhető javulás.

Miután felrángatom magamra kesztyűmet, elrendezem oldalán a karját és összébb húzom a lábát. Vékony, mint a nádszál. Derekam bő háromszorosa az övének, karom öles és izmos a kovácsmunkától. Csekély erőfeszítésembe kerül felemelni a taligára, s aztán meleg takaróval fedem be.

Egy örökkévalóságba telik a visszaút. Csorba kerekével a taliga vészesen megbillen minden göröngyön. Az égető érzés felfelé vándorol a vádlimtól, combomba mélyeszti karmait, mégis tovább kapaszkodom, egyre feljebb és feljebb. A talaj vízszintessé szelídül, majd felszökik, amikor kelet már világosodni látszik. Résein át hamarosan a színek is beszivárognak a világba.

Mire elérem a klastrom omladozó falait, a veríték tócsába gyűlik a hónaljamban. Közel a pirkadat, botorság lenne bevonszolni a zörgő taligát. Kint hagyom a kapunál, inkább vállamra vetem a férfit, és a kapubástyán át belépek Tövispatakba.

Kopott gyalogösvény kerüli meg a kovácsműhelyt, ahol füstös levegő kísért. Néhány lépés után megtorpanok, megigazítom vállamon a terhet. Hegyezem a fülem, ahogy áthaladok a herbáriumon, megkerülöm a zöldségek és gyógyfüvek magaságyásait, majd belépek a kapun, ami a konyha közelében lévő kis udvarra nyílik. A sötét árnyak közt kavicsok csikorognak csizmám talpa alatt.

Sietve fordulok rá a kerengőre. Túlságosan nyitott, túl árulkodó. Az oszlopok közt fojtott ködként terjeng a hang. Ki lehet fenn ilyenkor, a kijárási tilalom kellős közepén?

Lelassítok a sarkon befordulva. Néma átjáró fogad, sötétjét csupán néhány pislákoló fénysziget deríti fel. Pillanatokkal később magas és méltóságteljes alak bontakozik ki a folyosó végén.

A vérem is megdermed.

Mabel tisztelendő anya az. Ezer közül is felismerném a sziluettjét.

Hátam sajog a holtsúlytól, a férfi testének tömegétől, mégsem merek moccanni. Ebből a távolságból képtelenség megítélni, merrefelé néz Mabel anya, de valami megragadta a figyelmét, az egyszer biztos. Ahogy a zsibbadás a hátamban bozóttűzként tovaterjed, összeszorított fogakkal néma küzdelmet vívok a fájdalommal, de csak kiszalad belőlem egy nyögés, hogy szilánkokra törje a csendet.

Hirtelen felém fordul a feje. Alakját árnyék burkolja, de nem úgy szikrázó szemét, aranyos fénnyel felcsillanó nyakláncát.

– Tisztelendő anya! – kiált valaki.

Megrezzen, ahogy odafordul a sötét szemű Fionához, egyik novíciánkhoz.

– Kedvesem. Miért vagy fenn? – Együtt trappolnak el az ellenkező irányba s tűnnek el a templomba vezető ajtó mögött.

Halott némaságban kapaszkodom fel a dormitórium keskeny lépcsőjén. Az ősi kő makacsul ragaszkodik hidegéhez, én mégis verítékben úszom, mire elérek a hálókamrámhoz. Az ajtó nesztelenül feltárul, majd bezárul, zárnyelve fojtott hangon a helyére kattan.

Rögvest elgyengül a térdem. A férfi arccal előre a derékaljamra csusszan, míg én a padlóra omlok.

Nem sokon múlt.

Egy férfit megérinteni halálos bűn. Na de szállást adni neki, felügyelet nélkül, a saját cellámban? A lehetséges következményektől elszorul a torkom. Bűn és botrány. Mind hallottuk már a szóbeszédet azokról, akik a hitnek szentelték magukat, mégis száműzettek a hidegbe, miután megszegték esküjüket.

Nincs többé otthon.

Nincs melegség.

Nincs cél.

Nincs isten.

Csak ő – a férfi.

Feltornászom magam, hogy a lámpás pislákoló fényénél felmérjem az idegent. Szörnyen kényelmetlen lehet így feküdni. Gyengéd mozdulattal a hátára fordítom.

Szakadt tunikája felfedi töretlenül dagadozó mellkasát, melyet barna szőrszálak puha rétege fed. De a hézagos szövet további sebekről is árulkodik: véraláfutásokról, szúrásnyomokról, horzsolásokról. Összeverték? Ha így is történt, ez nem a tündérnép műve. Alant lakói élvezetüket lelik a gyötrelemben. Számukra csak játék. Céljuk, hogy sose érjen véget, a végtelenségig nyúljon. Miért is törnék el az ágat, ha kedvükre csavarhatják, nyúzhatják és téphetik?

Kinyújtóztatom a férfi lábát, ami olyan hosszú, hogy lelóg a fekhelyemről. Azután beletúrok a az ágy végében a ládába megmaradt világi hívságaim közé. Mert egykor, valaha rég, nekem is volt egy másik életem.

Egy kis fonott kosárban kencék és balzsamok tömkelege – anyám öröksége. Lecsavarom egy üvegtégely fedelét, némi kenőcsöt csorgatok a tenyeremre, a fénylő bőrkesztyűre. Csípős szaga lassan kellemes aromává szelídül.

A legsúlyosabb bevérzéssel kezdem az álla alatt, azután jönnek a horzsolások, majd a gyógyulófélben lévő kis szúrásnyomok, bennük az alvadt vérrel.

A fehér kence elhalványítja aranyló bőrét. Amint a duzzanat lohadni kezd az arcán, kiszedegetem hajából a leveleket és a gallyakat, kifésülöm arcából a fürtjeit. Tömött, göndör pillák nyugszanak szeplős arccsontjain. Szemének színe rejtve marad előttem.

Azután óhatatlanul is megkondul a harang: pirkad már.

Nyomában kopogás hangzik fel, egyenesen az ajtómon.

3.

Csak úgy rázkódik az ajtógomb.

– Brielle! – Nevem elvakkantott parancsszó.

Szaporán ver a szívem, és az ajtó felé vetem magam, ám eszembe jut, hogy előrelátóan bezártam.

– Mabel anya szólni kíván veled. – Újabb rángatás. Az ajtókeret nyögve tiltakozik. – Miért zárkóztál be?

Vér lüktet a fülemben, egy víz mélyén dobogó szív tompa morajával. Bénító hidegség sugárzik tagjaimba. Két, három, négy szívdobbanással később is mozdulatlanságba kövülök.

Ugyan Tövispatak Lányai kapnak kulcsot a hálókamrájukhoz, mikor novíciák lesznek, csak nagy ritkán használják. Tíz esztendő alatt velem is csak kétszer fordult elő. Ez a második alkalom.

Megrezzen az ajkam. Nézem az ajtót, az ágyat, az ablakot. Léptek visszhangozzák be a folyosót, ahogy mindenki a templomba igyekszik.

– Épp öltözködöm – károgom.

Gúnyos horkanás az ajtó túlfelén.

– Hát, talán nem is baj, ha zárt ajtó mögött teszed. Legalább tekintettel vagy másokra.

A sértés csak múló bosszúság. Mihez kezdjek az ágyamban fekvő férfival? S miért hívatnak az istentisztelet előtt? Hacsak nem hibáztam, és Mabel anya kiszúrt az éjjel a kerengőben. Biztosan megérzi, ha egy férfit hoznak Tövispatak megszentelt falai közé.

Reszkető kézzel hámozom le testemről a pamutot és öltök tiszta ruhát, szerencsétlenkedve a gombokkal. Ablakomon túl lilává fakul a szunnyadó világ, a föld ívét arany perem rajzolja meg.

– Befejezed, mielőtt elszáll az ifjúságom?

Belülről összerándulok. Nem bánthatnak, amíg palástolom a fájdalmamat. Ami pedig a váratlan vendéget illeti, vetek rá egy takarót – jelenleg ez a legtöbb, amit tehetek. Akármi jöjjön is ezután, az Atyára bízom.

Kinyitom az ajtót, melyen túl egy madárcsontú, szürke hosszú ujjú ruhába öltözött lány áll, egyik karján tiszta miseinggel. Harper a neve, és háromféle érzelemre képes: bosszúságra, haragra és gyilkos dühre.

Az első kettőt legközelebbi barátnőjének, Isobelnek tartogatja.

A harmadikat kizárólag nekem.

Lebiggyeszti ajkát.

– Úgy nézel ki, mint egy tehén.

– Legalább nincs birkaagyam.

Harper hunyorogva fogadja a váratlan visszavágást.

– Hogyan? – Kihúzza magát, de feje búbjával így sem ér fel az orromig.

Hősies erőfeszítésembe kerül, hogy ne hátráljak meg. Izzadt tenyerem az ajtógombra feszül. Rég vártam, hogy ezt kimondhassam – meglep, hogy még most sem kerülget tőle a rosszullét.

Mielőtt bekémlelhetne a cellámba, felkapom köntösöm a fogasról, azzal becsukom és bezárom magam mögött az ajtót.

Két posványszínű szeme résnyire szűkül.

– Tán rejtegetsz valamit? – Elállja az utam. Hosszú, fénylő, fekete haja fonatban omlik a hátára.

Három próbálkozás után sikerül anélkül válaszolnom, hogy megremegne a hangom.

– Jogom van a magánélethez – mormolom. – Kérlek, engedj utamra.

Nem moccan.

Körülnézek a folyosón. A fénytócsák szétszaggatják a sötétséget. A novíciák már elmentek, kettesben maradtunk.

– Nem azt mondtad, hogy Mabel tisztelendő anya hívat? – Ha igen, nem késlekedhetek. Ezzel csak további rosszallást vonnék a fejemre.

Harper ajka gúnyos félmosolyra húzódik.

– Hogy lehetsz ennyire hiszékeny, Brielle? Ez még tőled is sok.

Sápadt bőröm szégyentől pirul. Szóval az egész csak arról szólt, hogy belém rúghasson.

Ott állok és fortyogok magamban, míg Harper végiglibben a folyosón. Távozása után lelassul a szívem. A harang háromszor kong: egyszer az Atyának, egyszer a Fiúnak, egyszer a Szentléleknek. Én pedig hivatalosan is lekéstem a misét.

Tövispatak kiterjedt épületegyüttes, középpontjában a füves udvart körülölelő kerengővel, melynek fedetlen átjárói a négy égtáj felé tekintenek. Történelmi múltja során a zárda mindig a védelmet és elkülönülést szolgálta. Boltíves építészeti pompáján túl ott a rideg külvilág, míg idebent az Atya lakozik.

A kerengőtől északra magasodik a legnagyobb építmény, a templom – a hitélet szíve-lelke. A keleti oldalon bújik meg a dormitórium, melynek elnyújtott tömbjéhez a mosókamra és a fürdőház simul. A refektórium a kerengő déli oldalán áll – a templom után ez a legnagyobb épület, ahol Tövispatak Lányai gyülekeznek az étkezések idején.

Mise után reggelizni vonulunk. A torony harangjai elkongatják a hetedik órát, és a zárdát elözönlik lakói, akik tizenéves lánykák éppúgy lehetnek, mint meglett, középkorú nők.

A refektórium hűs sötétje köszönt, amint nővéreim nyomában belépek az ajtón. A kis átrium újabb kétszárnyú ajtóhoz vezet. Előtte mosdótál, amit használok is. Az öblös kőkagyló mind felfogja a kancsóból kicsorduló vizet.

Egyszerű faasztalok és hosszú padok sorjáznak a teremben, elég hosszan ahhoz, hogy száz ember is melléjük telepedhessen. Ablakok sora nyílik a keleti falon, a beáradó levegő televény illatától nehéz. A konyha ajtaja a jobbomon nyílik.

Némaság telepszik a teremre, csak a papucsos lábak surrogása hangzik. Magamhoz veszek egy tálat, és zabkását merek a kondérból. Kelletlenül összeszorul a gyomrom. Legtöbbször nem vagyok éhes, mégis magamba tuszkolom a reggelit, mert tudom, hogy legközelebb csak délben, félnapi kemény munka után ehetek.

Egyszerű étkeket kapunk. Mindig van kenyér, mindig van bor, mindig van zöldség és gyümölcs, de hús csak nagy ritkán, és a betegeknek. Több eszem van, mint hogy vizet igyak – hisz ki tudja, mivel mérgezi a tündérnép –, inkább merek egy kupa bort a hordóból, majd választok hátul egy néptelen asztalt, és várok. Néhány pillanat múlva kitárul az ajtó. Megfeszülök, ahogy mindenki más is.

Súlyos fehér brokátba öltözött, vállát arany stóla melengeti és borul két egyenlő szárával a mellkasára, hogy egészen combközépig érjen bojtos végeivel, melyekre a hármas csomót hímezték. Elhívásuk jelképeként az akolitusok diakónusi vöröset viselnek, míg az arany a hitbéli tekintélyt hivatott megjeleníteni.

Mabel tisztelendő anya vénséges vén, mégis legfeljebb középkorúnak tűnik. Egyetlen ránc sincs az arcán, nem ereszkedett meg a tokája. Szikár, akár egy büszke fenyő, ami nem rogyadozik a hó terhe alatt. Éles, karvalyszerű tekintettel méregeti a jelenlévőket, ahogy közeledik helyéhez: az emelvényre állított egyetlen székhez és asztalhoz. Kizárólag a fejedelemasszony étkezhet ezen a magasztos helyen, az Atyához való közelsége bizonyságaként.

Felhág az emelvényre, és végighordozza tekintetét a termen, szőkés-ősz haja feszes kontyba fogva. Nem kezdődhet el a reggeli, amíg számba nem vesz mindenkit. Fakó, élesen metszett szemöldöke alatt fürge, fekete szempár bújik meg. Egyesek úgy tartják, kék színe volt korábban.

Némely idősebb akolitus szerint Mabel tisztelendő anyát évtizedekkel korábban elragadták Alantba, de valahogy sikerült elmenekülnie. Senki sem tudja, mi történt vele odalent, de az örök élet jegyével, halhatatlan testben tért vissza Carterhaugh-ba.

– Álljatok fel a reggeli imádsághoz. – Minden szavából tekintély csendül ki.

Padok csikorognak, ahogy mind felpattanunk. Lehajtott fővel, összekulcsolt kézzel, egyként szólunk:

– Örökkévaló Atyánk, áldd meg ezt az ételt, hogy táplálja testünket. Erősítsd meg a lelkünket. Adj nekünk nyitott szívet.

Felemelem a fejem. Ahogy a tisztelendő anya tekintete elcsípi az enyémet, beleborzongok átható élességébe.

Hirtelen jött gyengeségemben, egy magam elé mormolt ámennel huppanok a padra. Tudhat engedetlenségemről? Az ágyamban fekvő férfiról? Korai lenne megmondani. Leszegem a fejem, és az evésre összpontosítok, kanalam az agyagtál alját kaparássza. Végül másfelé fordítja a figyelmét, és szabadabban lélegezhetek.

A szemközti asztalnál a hollóhajú Harper letelepszik a piszeorrú Isobel mellé. Arckifejezésük beleég a lelkembe – kegyetlenség az, annak minden árnyalatával.

Persze egyetlen rémuralom sem lehet teljes alázatos követők nélkül. Számuk naponta kettő és öt között ingadozik. Ma három novícia csatlakozik Harperhez és Isobelhez, izgatottan, amiért végre bebocsátást nyernek körükbe. Fájó a tudat, hogy valaha én is oda kívánkoztam.

A reggeli úgy ér véget, ahogy kezdődött: csendben. Mindenki kihordja szennyes edényét, aztán elindul a délelőtti dolgára.

A megerősített falak karéjában a klastrom tizennégy hektárt foglal el. A központi épülettömbön felül ott a herbárium, továbbá az istálló, a különféle raktárak, a pincészet meg a kovácsműhely. A fennmaradó helyen számtalan pad és árnyas fa szolgálja az imádság, az elmélyülés céljait. A falon túl csapások vezetnek a szőlőskertekbe és mezőkre. Ahogy minden zárda, Tövispatak is önellátó, ezért mindig akad tennivaló.

Most éppen az árpa betakarítása. Ez az elsődleges gabonánk, a három táblából kettőn ezt termesztünk, a maradékon búzát. A szomszédos földterületek szőlőskertek gyanánt szolgálnak.

A kerti fészernél gyülekezünk és vesszük fel a vödröket az árpához, amiből a felesleget félretesszük az áldozathoz. A hegyadó előestéjén, mikor lezárul az újabb hétéves ciklus, tejet és árpát hagyunk nyitott ablakaink párkányán és ajtónk küszöbén. Így tápláljuk és erősítjük az Atya szellemét. Így védekezünk a tündérnép ellen azon az éjjelen, mikor az országainkat elválasztó határ vészesen meggyengül.

Valaki a kötözőzsineg után kap. Mások a sarlókat sajátítják ki társaik elől és iramodnak el vele a távoli arany mezők felé. Ketten a puttonyokra csapnak le. Külön kis csapat indul szőlőt szüretelni, favödörrel a kézben. S mi marad nekem? Az otromba taliga.

Nyilván az efféle munkára teremtettem.

Ahogy a kerekek a vájatokban csörögnek, megkönnyebbüléssel tölt el, hogy volt még egy a fészerben. Édes illatú szellő borzolja a palackmosó kefére emlékeztető kalászokat. A legközelebbi domb lábánál hagyom a taligát, hogy nővéreimmel együtt részt vegyek a betakarításban.

Aratom az árpát, míg a veríték már a ruhámat áztatja. Hajlott háttal, napfénytől ropogósra sült nyakkal, egyforma mozdulatokkal vagdosom a szárakat, míg gondolatban újra és újra visszatérek öntudatlan vendégemhez. Mindannyiszor erőt veszek magamon. Délben ebédszünetet tartunk és imádkozunk, azután visszatérünk a betakarításhoz, és addig nyalábozzuk a szárításra váró árpát, amíg a harang el nem kongatja a harmadik órát.

A tanítás naponta két órát vesz igénybe, a Szent Napot nem számítva. Írás, olvasás, asztronómia, aritmetika, geometria. Marad időm tisztára törölni a testhajlataimat a fürdőház magányában, mielőtt elloholok a könyvtárba. Tanítás után alapos mosdás, majd vacsora, amit egy óra szolgálat követ. Ahogy követem a dormitórium lépcsőin vánszorgó társaimat, a falikarok fénye megrebben, noha a belső folyosón nem nyílnak ablakok, hogy huzat legyen. Félúton járhatok a folyosón, mikor kiszúrom Harpert, aki cellája ajtajából gyanakvóan méreget.

Kelletlenül összeszorul a gyomrom. A rideg szemek mögött szinte látom a kavargó gondolatokat, ahogy a helyükre kattannak, mint egy medvecsapda fémfogai. Harper nem ostoba. Olvas az emberi viselkedés apró rezdüléseiből.

Lesütöm a szemem, és tovább vánszorgok hálókamrám felé. Harper tekintete akkor is követ, mikor bezárkózom.

Tejfehér holdfény csordul az ágyamban fekvő, bizonytalan körvonalú, takaróba burkolt alakra. Pulzusom felélénkül a láttára. Reggel óta nem moccant, ami nyugtalanít. Lehetséges, hogy alábecsültem a sérüléseit? A baj talán sokkal súlyosabb, valami kórság a vérben vagy a csontvelőben? Semmiképp nem kérhetem ki Tövispatak gyógyítójának tanácsát. Ez itt a nagy kérdés: mihez kezdjek egy férfival, aki nem ébred fel?

Kesztyűm felöltését követően az ágyhoz lépek, és lehántom róla a takarót, hogy megbökdössem tarkóját az aranyfürtök tövében. Nem tapintok duzzanatot. Helyes. Közelebbről is megvizsgálom zúzódásoktól lila arcát. Legalább a légzése egyenletes és békés.

– Ki vagy? – suttogom. – Honnét jöttél?

Nem válaszol.

4.

Tövispataktól tíz mérföldre délnyugatra fekszik Kilkare: vályogviskók szedett-vedett kollekciója a sekély folyóvölgyben, ahol a Mur és a Twee egymásba torkollik. Ezt is vasfogakkal koronázott kőfal övezi, ahogy Carterhaugh összes települését. Nagy múltja van itt a tündérnéppel vívott ősi küzdelemnek, ezért további védekezésként vastag sóréteggel is körbehintik.

Megállunk a kapunál, mielőtt belépnénk a városba. Gesztenyebarna kancánk a földet kaparja, míg a kapus átvizsgálja a szekeret, az áruval teli ládákat. Tíz novícia várakozik Mabel tisztelendő anya oldalán, engem is beleértve.

A férfi felemeli kezét.

– Mehettek.

Fiona megrántja a kanca gyeplőjét. A kerekek csikorognak, a kocsi meglódul. Libasorban trappolunk a széles földúton. Errefelé minden fát kivágtak, minden fűszálat letapostak. Kilkare sötét seb a zöldellő Carterhaugh közepén.

Olvadt fémtől szaglik a levegő, amint a nap elszakad a hegy csúcsától, hogy kiárassza a völgyben kora reggeli fényét. Piacnap van, az első ebben a hónapban. Noha Tövispatak önellátó, eladjuk az általunk termelt javak nagyját – gyógyfüveket, bort, friss kenyeret –, hogy kiegészítsük a környező közösség számára biztosított forrásokat.

Káosz uralkodik a város főútján. Kocsikerekek vájnak árkokat a latyakba. Félig pucér, csontos térdű és könyökű gyerekek kergetőznek a lovak alatt, a sár kérget von mezítelen lábukra. Asztalok, bódék, üzletek dugaszolják el az utat, árusok lobogtatják portékáikat, kézművesek harsognak arcpirító árakat, mintha percek múlva örökre bezárna boltjuk. A kovácsműhely, ahol három éven át inaskodtam, egy szomszédos közben okádja a füstöt. Távolabb a katedrális fehér kőszála töri meg Kilkare földszíneit.

– Tudjátok a dolgotokat, lányok. – Mabel tisztelendő anya egy üres parcellára mutat két üzlet között, ahol lekapcsoljuk a szekeret. – Hamarosan jövök az édességekkel. Bármi óhaj-sóhaj?

Harper a csapat élére tolakszik.

– Cukros süteményt, ha kérhetem. – Kihívó tekintettel néz végig a csoporton, mintha ellenkezést várna. Néhányan a földre szegik tekintetüket.

Mabel tisztelendő anya szórakozottan bólint. Amint elfordítja róla figyelmét, Harper arckifejezése csalódottságba fordul.

– Meglátom, mit tehetek. Másvalaki? Brielle?

Bár gyengém a málnás kosárka, a késeim eladására kell összpontosítanom.

– Nem, köszönöm.

– Hát jó. Elkísérnél, Fiona? – Magához inti a halovány bőrű lányt, akivel együtt megindul a pékség felé.

Harper elkeskenyedő szemmel nézi Fiona hátát. Beleborzongok lappangó gyűlöletébe. Épp elégszer láttam felém irányulni ezt a pillantást.

A novíciák locsognak. Azt mondják, Fiona lesz a következő, aki az örökfogadalom útjára lép. Szívből remélem, hogy nem. Tíz éve szakadatlanul tanulok és imádkozom, hogy egy nap engem is akolitussá, az Atya pásztorává avassanak. Mabel tisztelendő anya talán nem látja? Nekem kell lennem a következőnek. Kell.

Megrándul a hátam, ahogy leemelem a késekkel teli ládát az asztalomra. Ma van a harmadik napja, hogy azt a férfit a szobámban rejtegetem. Azóta is öntudatlanul fekszik az ágyamban, állapota változatlan, emiatt éjjelente a padlón kell aludnom. Lassan muszáj lesz tennem valamit.

Felfeszítem a láda fedelét, előveszem a fehér szövetet, és nekilátok széthajtogatni.

– Add azt ide!

Felnézek. Isobel magasodik az asztalom fölé kinyújtott kézzel.

A pamut összegyűrődik ökölbe szorított kezemben, ahogy a homlokom ráncolom.

– Kell a késeimhez. – Hamvas háttér a vaspengékhez.

– Nekünk meg a borhoz. – Harper bukkan fel Isobel oldalán. Mindkettő hármas csomót visel a nyakában, az Atya, a Fiú és a Szentlélek szimbólumát. Az enyém ruhám gallérja mögött lapul. Soha nem vehetjük le.

– Nektek már van terítőtök – felelem. – Kettő is.

Isobel kajánul elvigyorodik. Fogai fehér gyöngysorként csillannak sötét bőre damasztján.

– Nekünk ez kell. – Közelebb lép, és kiragadja kezemből a szövetet. Oly sebesen pördül meg, hogy a pamut lábszáron vág, és Isobel hajfonatai kis híján arcul csapnak. Harperrel gondosan elterítik a szövetet az asztalon, ahol kancsóban árulják a bort.

Én meg? Beérem a karcos, düledező faasztallal. Mellkasom összeszorul az érzéstől, amit oly jól ismerek. Bárhogy próbálom kizárni a bántó támadásokat, valahogy mindig beszivárognak a réseken át, amiket elmulasztok betömködni. Túl könnyedén felbőszítenek. Főként ma, mikor tisztánlátásra van szükségem. Enélkül aligha kerülök ki ebből a csávából, amibe a szobámban bujtatott hívatlan vendéggel kevertem magam.

Nagy levegő. Mintha esővíz peregne le a bőrömön, úgy eresztem szabadon a neheztelést, amíg már nem cipelem többé a súlyát.

Legyen. Nincs szükségem terítőre. A késeim enélkül is eladják magukat.

Egész délelőtt kitartóan jönnek az érdeklődők. A levegő átmelegszik, ahogy a nap magasabbra hág, bőröm kezd ragacsos lenni a hevétől. Mabel anya visszatér egy zacskó keksszel. Még dél előtt eladok négy tőrt és két konyhakést. Mindent egybevetve, jó napom van.

Kora délután, mikor ritkulni kezd a tömeg, köpenybe burkolódzó alak tart felénk. Úgy választja ketté a kavargó káoszt, mint ahogy folyó vize hasít a mészkőbe.

Tekintetem követi kecses mozgását. A levegő bizsergeti bőrömet, ahogy kihúzom magam, és kezem a derekamon függő tőr viharvert, kézzel varrott hüvelyéhez téved. Egész testemen meredeznek a szőrszálak.

A felvont kámzsa alatt két sötétlő kerek szem nyeli el az éles vonások javát. Nincs se pupillájuk, se íriszük, se fehérjük. Olyanok, akár a kavicsok, mintha valaki kivájta volna a szemeket, hogy sima fekete kövekkel töltse ki üregüket.

Sekélyesen lélegzem, és összerándulnak az izmaim, ahogy csökken a távolság: tíz lépés, hét, három. A tündérnép egy tagja. Hogyan csusszanhatott át a kapusok közt?

Megáll az asztalomnál. Harper, Isobel és a többi novícia összepréselt ajakkal, feszülten mered rá.

Alig kapok levegőt.

– Ü… üdv. – Hol késlekedhet már a tisztelendő anya?

Fiona eliramodik, remélhetőleg azért, hogy felkutassa és visszahozza, vagy legalább értesítse a hatóságokat. Rettegek, mi történne, ha tennék egy túl hirtelen mozdulatot.

A tündér felém billenti fejét, hamuszürke bőre felfénylik a délutáni napsütésben. Apró, fejletlen, csontos test lapul hosszú birkabőr köpenye alatt. Zsebébe túr, előhalászik belőle egy falat nyers, szürkülő húst, és rágcsálni kezdi, miközben felméri a fegyverválasztékot.

– Nem látok bélyeget. – A kifejezéstelen kavics szempár felnéz, rám mered. – Te vagy a kovács? – Pergamenszáraz ajka szétválik nedvedző ínyén, hangja mély és érdes.

Tótágast áll a gyomrom.

– Tövispatakban készültek – suttogom erőtlenül, bátortalanul. Kiáltoznom kellene. Sikoltoznom, artikulálatlanul, amíg magamra nem vonom a piaci őrök figyelmét, csakhogy parányinak érzem magam, minden pillanattal egyre inkább az Alantból felkapaszkodott istentelen torzszülött figyelmének kereszttüzében. Nehezemre esik elhinni, hogy a tündérnép valaha rég megosztozott Carterhaugh-n velünk, halandókkal.

– Magad készítetted? – Mostanra szétoszlottak az érdeklődök, a hívatlan látogató híre futótűzként terjed a piacon.

Igen, én szítottam fel a tüzet és forgattam a pörölyt, a penge mégsem viseli magán teremtője pecsétjét. Sosem vettem a bátorságot, hogy a fémbe nyomott bélyeggel azonosítsam magam.

Lebiggyeszti ráncos ajkát. Köpenyének kámzsája alatt árnyak örvénylenek, még a legtündöklőbb napfényben is.

– Engem épp egy penge érdekelne. Sose becsüld alá a hegyadó csáberejét. Bizonyára megérted.

Nyirkos a tenyerem, a bőrbe tekert markolat a bőrömhöz forr. Hogy mer az áldozatról beszélni? Éppen itt? S mit ért csáberő alatt? Ez csak szükséges rossz, hogy Tövispatak fennmaradjon.

– Szabad? – Az egyik hüvelybe zárt pengére mutat. Biccentek és nézem, hogy kiszabadítja a tokjából, tenyerén próbálgatja markolatját.

– Á! – Fájdalmas kiáltása nyomán a kés kicsusszan a groteszk módon elnyúló ujjak közül. Fém csörömpöl. Összerezzenek a hangtól.

A lény nyöszörög, mellkasához szorítja kezét, fogát csikorgatja. Gyilkos hidegként sugárzik szét bennem az iszonyat.

– Szörnyen sajnálom. – Páni rémületben kapdosom a fejem. Harper meghúzza magát Isobel mögött, aki egy másik novícián csüng, míg az egész csapat a taliga mögött rejtezik. Mabel tisztelendő anyát sehol se látni. – Hadd segítsek. Egy gyógyító…

– Nem a te hibád. – Szétnyitja ujjait, felfedi a ráncos szürke bőrön éktelenkedő nagy, fehér duzzanatot. – A halandók pengéje már csak vasból van. – Összezárja és kényszeredett mosollyal a zsebébe süllyeszti sebesült kezét. – Több eszem is lehetne.

– Nincs itt semmi keresnivalód.

Mabel tisztelendő anya toppan elé felszegett állal, sötét szemében ezernyi nap lángoló tüzével. Előrébb lép, kitereli a jövevényt az út közepére. Selyemstólája aranyos fénybe burkolja vállát, és egy hirtelen fuvallattól az alba redőt vet lába körül.

– Lehetőséget adok, hogy önszántadból távozz Kilkare-ből – emeli fel a hangját. – Ha nem teszed, hívom a szolgabírót, és ő nem lesz ilyen könyörületes. Dönts okosan!

A teremtmény rám néz. Összerezzenek, mégis megvetem a lábam. Fél, vagy csak képzelem az arcán átsuhanó érzelmet? Szorosan összevonja magán a köpenyt, azzal elsiet. Utoljára még visszasandít rám a válla felett, mielőtt besurran egy sikátorba.

Mabel anya felém fordul, ajka összepréselődik fojtott haragjában.

– Nem bántott, ugye?

– Nem, tisztelendő anya. – Meginog a hangom. A sokktól lehet, mert a tagjaim is bizseregnek a zsibbasztó hidegtől.

Megkönnyebbülés lágyítja el a vonásait, elsimítva homlokán a barázdákat.

– Jól van. – Tekintete végigpásztázza a környéket. – Nem tudom, hogyan szivároghatott be ez a teremtmény Kilkare-be, de ha egy átjutott a kapukon, akkor több is lehet. Legjobb, ha tüstént visszatérünk Tövispatakba.

Amint kirakodjuk a szekeret, felsietek a dormitóriumba, kettesével szedem a fokokat. Tíz percem van, mielőtt a harang vacsorára szólít.

Fagyos köveken kopog a csizmám. A fáklyafények táncra perdülnek, ahogy a kihalt folyosón kísértő légáram velük incselkedik. Már-már elérem hálókamrám, mikor egy alak bukkan fel látómezőm peremén, és megtorpanok.

Harper áll egy sötét falzugban, ahonnét engem figyel.

Oly erővel támad fel bennem a rettegés, hogy levegőt is alig kapok. Lángok lobbannak barna pupillája körül, szemében hamisítatlan rosszindulat füstölög.

Hogy előzhetett meg? Mikor elhagytam az udvart, még beszélgetésbe merült Isobellel. Alighanem azt tervezgették, hogyan alázhatnának meg minél hatékonyabban és minél hamarabb.

– Te követsz engem? – Felszegem az állam, dacolok zakatoló szívemmel.

Harper kisompolyog a fényre – nem különb egy bokorban bujkáló rókánál.

– Mit rejtegetsz, Brielle? Mi az, amit titkolni kívánsz az avatatlanok elől?

Gyanakszik, de semmit sem tud. Mindegy is. Az ajtóm zárva. Kulcsa senki másnak nincsen hozzá, csak a tisztelendő anyának és nekem.

– Átöltözöm a vacsorához – jelentem ki impozáns nyugalommal.

Bevág elém, az utamat állja.

– Talán vaknak hiszel? Ó, a többiek persze nem sejtenek semmit. A tökéletes kis Brielle, maga a megtestesült jóság. De én átlátok a szitán. – Még közelebb lép, már-már az orrunk is összeér. Oly vézna velem összevetve, eltörpül dús termetem mellett. – Tudom az igazat.

Reszketek. Harag és félelem – mily könnyen bekúsznak a bőröm alá.

– Nem tartozom neked számadással.

– Nekem talán nem. – Elnéz a vállam felett. – Jó estét, Mabel tisztelendő anya! – búgja.

Nem meglepő, hogy így akarja megtörni az ellenállásom. Ezúttal nem dőlök be a trükkjének.

– Jó estét, Harper!

Szívem kihagy egy ütemet. Harper mosolya felfedi csontfehér fogait.

Lassan Mabel anya felé fordulok. Összekulcsolt kézzel közeledik, csizmája a földet karistolja. Súlyos aranylánca szinte járomként lóg a nyakában.

– Elmondásod szerint a dolog nem tűr halasztást, Harper. – Szenvtelen hangon beszél. – Nos? Mi olyan sürgős, hogy lekéssem miatta a vacsorát?

Harper elhúzza száját, kihangsúlyozva felső ajka szigorú vonalát. Még nyájas hangja sem képes leplezni viperanyelvét.

– Attól tartok, egy nővérünk halálos bűnt követett el. – Felém int. – Meggyőződésem, hogy Brielle becsempészett a zárdába egy idegent.

Szólni sem bírok. Ha kinyitnám a szám, félek, elhánynám magam.

Mabel anya orrlyukai láthatóan kitágulnak, arcéle szögletessé válik a rosszallástól.

– Ez igencsak súlyos vád. Van bármi, amivel alá tudod támasztani?

– Van – feleli Harper lehajtott fejjel, az ájtatos alázat mintaképeként. – Imádkoztam, hogy ne legyen igaz, de tegnap hallottam valamit. Egy férfi hangját. – Nagyot nyel. – A nyögését.

Bárhogy küzdök ellene, a vér szederjesre festi az arcom. Lehetetlen, hacsak… Feléledt volna?

– Brielle. – A tisztelendő anya sötét tekintete lelkem mélyére hatol. – Igaz ez?

A Hét Parancsolatra gondolok, hitünk alappilléreire. A hetedikre, a legsúlyosabbra.

Ne tégy hamis bizonyságot!

Nem, formálódik a hazugság lelkem sötétjében, torzan és ocsmányan, mégsem vagyok képes kimondani. Még ha a tisztelendő anyát meg is győzném vele, az Atya tudná az igazat.

Már napokkal korábban meghoztam a döntést. A férfi életét választottam Tövispatak biztonsága helyett. Nem érdekelt, milyen veszélyeknek teszem ki magunkat. Nem gondoltam másra, csak a megválaszolatlan kérdésekre, a tudásvágyra, ám mindenekelőtt: a bajba jutott megsegítésére.

– Nos, kedvesem? – A tisztelendő anya türelmesen várja a választ.

Ólomlábakon támolygok oda és nyitom ki a zárat, hogy aztán szélesre tárjam előtte az ajtót.

Mabel tisztelendő anya átlépi a küszöböt. Harper gonosz vigyort küld felém, bájos vonásai visszataszítóan eltorzulnak. Kővé dermedten nézek rá, és nem értem, miért háborítja fel ennyire a létezésem.

Egy pillanattal később Mabel anya kiszól a folyosóra:

– A segítségemre lennél, Harper?

Lelkesen megindul.

– Hogyne, tisztelendő anya. – Faltól falig nyúlik az árnyéka, elég sűrűn ahhoz, hogy megízleljem fagyosságát.

– Lennél olyan szíves rámutatni erre a hívatlan vendégre?

Nyirkos kézzel markolászom ruhám anyagát. A következmények súlyosak lesznek. Korántsem lehetetlen, hogy elűznek Tövispatakból. Együtt kell élnem a következményekkel, mégis végtelen rettenet szorítja el a torkom, mert csak menteni akartam ezt a férfit, holott semmit sem jelent nekem.

Ez nem igazság. Örökre megpecsételtem a sorsom?

– Valaki volt itt, tisztelendő anya. Biztos vagyok benne.

– Akkor hát hol van most?

Pislákoló remény éled a szívemben, ahogy belépek mögöttük. Tekintetem rögvest az ágyra vetül, ahol ma reggel még egy férfi feküdt, csakhogy most üres. A gyűrött lepedő szépen kisimítva. Nyoma sincs a padlón éktelenkedő vérfoltoknak. Alig győzöm megállni, hogy el ne tátsam a szám.

Figyelmem az ablak felé rebben. A folyosóról beáradó fáklyafény rávetül a zárt ablaktáblára és beakasztott reteszére. Szobám ajtaját is zárva találtam. Akkor mégis hogyan sikerült észrevétlenül kereket oldania annak a férfinak?

– Hallottam valamit, tisztelendő anya. Esküszöm. – Harper a csalódottságtól sziszegve fújja ki a levegőt. Kéklő szemével a szobát pásztázza, egyetlen zug vagy rés sem kerüli el a figyelmét. Nagyot nyel, a fejét rázza. – Brielle nagyon furcsán viselkedett. Tudtam, hogy valamit…

Mabel anya elfordul, és teljes magasságában kihúzza magát.

– Ha még egyszer ilyen kicsinyes áskálódásra vesztegeted az időm, megismerkedsz az ostorommal, megértetted?

Harper tehetetlen vergődése talán a leggyönyörűbb dolog, amit valaha láttam.

– Egy hétig a latrinát pucolod. Addig is szállj magadba, és gondolkodj el azon, hogy a tetteid mennyire vannak összhangban Tövispatak értékeivel. – Azzal sarkon pördül, és élesen kopogó léptekkel távozik.

Elhúzódik a csend. Harper hallgatása nyugtalanít, mégsem moccanok, akár védtelen őzsuta a nyílt mezőn.

Lassan a folyosó felé hátrálok.

Harper megragadja a karom, körmei mélyen a bőrömbe vájnak. Meglep, hogy nem serken vér.

– Nem tudom, mit rejtegetsz – vicsorog összeszorított fogakkal –, de ki fogom deríteni. – Mielőtt lerázhatnám magamról, kiviharzik a szobámból, és bevágja maga mögött az ajtót.

A csend jégesőként záporoz rám.

Reszket a kezem, ahogy lámpást gyújtok. Azután lerogyok derékaljam peremére, az ágykeret felnyög a súlyom alatt. Nem értem. Senki nem képes átmenni a falon, vagy kívülről bezárni az ablakot. És senki sem válhat csak úgy kámforrá.

Noha a vérfoltokat feltakarította, párnám magán viseli fejének nyomát, és a szobát tavasz illata lengi be. Nem csak álmodtam. Mégis eltűnt, bárki legyen.

– Mondhatom, szép kis jelenet.

Megpördülök. A derekamon függő kés kiröppen hüvelyéből. Testem és szellemem különválik, s csak egyvalami élteti: a védekezés ösztöne.

A tőr hegye a szegycsontjánál állapodik meg. Az immár nyitott ablaknál áll, teljes nyugodtsággal vetve vállát a falnak.

Páfrányzöld szemek méricskélnek.

Egymásra meredünk, egyikünk se moccan. Az izzó pánik lassan elhalványul, szívdobogásom megszelídül. A carterhaugh-i férfi visszatért. Különc szerzet, nem is kérdés, valahogy mégsem idegen.

Még hogy nem a ruha teszi az embert! Zöld tunikája combközépnél találkozik a puha, sötét csizmaszárba tűrt feszes nadrággal. Széles a válla, bár egészét tekintve a testalkata inkább szikárnak mondható. Egyforma magasak vagyunk.

Valahogy önerőből kerített egy tiszta ruhát. Nem visel köpenyt, tűnik fel. Ujjaim megrezzennek a kés markolatán, mégsem visszakozok.

– Egyetértesz? – kérdi oldalra döntött fejjel. Egy kósza arany fényű hajtincs a homlokába hull.

Értetlenül pislogok.

– Hogyan?

– Szép kis jelenet, nem igaz?

Eszem mérföldekkel lemarad. Csak tátogok, mint a partra vetett hal. Talán ha a külleme nem kötné le figyelmem egészét, jobban odafigyelhetnék a szóváltásunkra. Azt hittem, a lohadó duzzanatok helyét megnyerőbb vonások veszik át, de szemlátomást tévedtem.

Nincs természetes kontúrjuk. Orra gumós kinövésre emlékeztet. Horzsolt, hólyagos bőre egyenetlen foltokban feszül súlytalan állán, szabálytalan állkapcsán. Egyedül a szeme eleven, áttetszően színes.

Meg kell hagyni, én sem vagyok említésre méltó jelenség. Aligha találhat kívánatosnak, mégis egyfajta kíváncsiság sötétíti el a tekintetét, ahogy tetőtől talpig végigmér.

Nyelve hegye végigsiklik fogain – szabályosak, fehérek, vakítók.

– Neked köszönhetem gyors felépülésem? – tudakolja mély, dallamos hangon.

A könnyed, szinte súlytalan hangzat talán az örökkévalóságig sodródna a levegőben, dacolna kezdetleges küllemével.

– Nekem – foszlatom szét.

– Akkor hát fogadd hálámat. – Meghajtja a fejét. – Kedvességed nem marad viszonzatlan.

Némi mérlegelés után visszahúzom pengém a mellkasától. Nem érzékelek ártó szándékot.

– Nem szükséges viszonoznod, de a jövőben kétszer is gondold meg, mielőtt ráijesztesz valakire a hálókamrájában. Kárt is tehettem volna benned.

– Nem tartom valószínűnek – feleli szórakozott tekintettel –, de azért köszönöm a figyelmeztetést.

Bosszúsan megrezzen az ajkam. Ha nem tartja valószínűnek, nem is cáfolok rá.

– Az adósod vagyok.

Az ágy felé hátrálok, hogy növeljem a kettőnk közti távolságot. Csakis az ablakon át jöhetett be. De hisz az ablaktábla zárva volt; hogy nyitotta ki kívülről, ráadásul három emelet magasan?

– Mint mondtam, felesleges hálálkodnod. Megsebesültél. Természetes, hogy segítettem.

– Ha te mondod. – Nem tudom kiolvasni a szándékot válaszából.

Átható pillantása elől menekülve visszatérek az ablakhoz. Sűrű sötétség üli meg Carterhaugh-t.

Nem dolgom firtatni, miért, hogyan és miféle baj érte.

– Kíváncsi vagy. – Megemeli kezét, és elforgatja szeme előtt, aztán a zsebébe süllyeszti. Változtatnia sem kell kényelmes testhelyzetén, így is kisajátítja a teret, elszippantva levegőjét. – Érzem benned a vágyat, hogy kifaggass. Mit kívánsz tudni?

Leszegem a tekintetem. Nagy levegőt veszek, majd a biztonság kedvéért még egyet.

– Kíváncsi lennék, miféle teremtmény sebzett meg így. – Átkémlelek szempilláim közt. Az arcán átsuhanó érzelem túl mulandó ahhoz, hogy azonosítsam. Kétely talán, vagy kín.

Egy szívdobbanásból kettő lesz, mielőtt válaszolna.

– Az említett teremtmény sajnálatos módon a fivérem. – Megvonja vállát. – Ami történt, megtörtént. Ragaszkodom hozzá, hogy viszonozzam a jóságod.

Nyakassága kezd felingerelni. Mint mondtam, ez szükségtelen. Miért nem érti meg?

– Semmiség.

– Egy élet nem semmiség. – A kijelentés pofonként csattan. – Vagy nem ezt tanítjátok? – Az asztalom felé int, pontosabban az Írás vaskos kötetére.

– Hitben jársz? – Gyanakvás árnyalja érdeklődésem.

Eltolja magát a faltól, mire néhány perc leforgása alatt másodszor is hátrahőkölök. Tánc – másként nem tudom leírni mozgását. Végtagok átmenet nélküli áramlása, visszavonuló és felcsapó hulláma.

– Fogalmazzunk úgy, hogy valaha teljes szívemből hittem, de már jó ideje hitetlenként élek.

A harang elüti a hatodik órát, jelt ad az estebédre. A férfi közeledtére tovább hátrálok, figyelmeztetés gyanánt újra ráemelem a tőröm. Naivitás ártalmatlannak hinnem? Elvégre kettesben vagyunk a szobámban. Tanulmányozza fegyverem, de nem lép a hatótávolságán belülre. Talán felismeri, hogy szükség esetén nem haboznék használni.

– Jóféle kés – jegyzi meg. – Honnét szerezted?

Ez sem lep meg, minthogy nem először hallom.

– Kovács vagyok, jó uram. A saját kezemmel készítettem.

Nagyot pislog erre.

– Ilyet se hallani mindennap.

Nem sértésnek szánja, mégis annak veszem.

– Netán a tőr a választott fegyvered?

Felkacag, mire a szívem kihagy egy ütemet.

– Az íjat kedvelem. Úgy tapasztaltam, a tőr kényelmetlen lehet. Közel kell kerülni az ellenséghez, ami gyakran igencsak hátrányos helyzetet szül.

Úgy hát alantas fegyvernek tekinti a kést?

– Talán csak gyakorlásra volna szükséged. Akkor nem éreznéd magad felkészületlennek.

Meghajtja a fejét.

– Talán.

Verítéktől nyirkos a tenyerem, ahogy tovább méreget. Metszően átható a pillantása. Távoli léptek tudatják velem, ahogy a többiek lesietnek a refektóriumba. Nem kezdődhet el a vacsora, amíg meg nem érkezik mindenki. Felfigyelnek majd a hiányomra. Rákérdeznek késlekedésem okára.

– Legalább hadd kérdezzek rá megmentőm becses nevére – erősködik. – Ezt már csak nem tagadod meg tőlem.

Eszes, meg kell hagyni. Túlságosan is.

Az ajtóra sandítok. Mennem kéne, mégis a földbe gyökerezek.

– A tündérnéphez tartozol – jelentem ki. Ez megmagyarázná, miért ragaszkodik annyira az adósság kiegyenlítéséhez.

A vonásain átsuhanó érzelemnek nincs felfogható vetülete. Maga a végtelen komplexitás, meg se próbálom szétszálazni.

– Nem – feleli lassan, nyers és epés elutasítással. – Nem tartozom a tündérnéphez, ámbár sok időt töltök Alantban.

Mérlegre teszem, amit látok, és amit mond. A tündérnép nem képes hazudni. Nekem ennyi is elég.

– Brielle – enyhülök meg. Csak egy név. Miért érzem mégis úgy, mintha annál is többet engednék, mint szeretné?

– Brielle. – Kedélyes kíváncsisággal tagolja nevem. – Bájos név egy bájos ifjú hölgynek. Köszönöm, Brielle. – Mellkasához érinti kezét. – Az én nevem Zephyrus.

Bájos? Látszik, hogy nem ismer. Megtartom magamnak a gondolatot.

A férfi – Zephyrus – íróasztalomhoz surran, és átfutja a különféle liturgikus iratokat. Felüti az Írást, úgy rakosgatja a dolgaimat, mintha minden joga meglenne rá. Megmarkolom cingulumom foszlott végét. Vedd le róla a kezed, gondolom, de a szavak konok némaságba burkolódznak.

– Mi a státuszod itt, a zárdában? – Visszapillant a válla felett, zöld szemében hamisítatlan érdeklődéssel.

– Novícia vagyok. – Szokatlan meggyőződés csendül ki hangomból. A megszentelt életre szánom szabadidőm minden pillanatát: elmélyítem kapcsolatom az Atyával, tanulmányozom az Írást, az önismeret útján járok, átérzem a közösség fontosságát. Mindez nem csekély feladat.

Zephyrus az íróasztalomnak támaszkodva karba fonja kezét, és könnyed mozdulattal felhúzza egyik bokáját, keresztezve a másikkal. Gyertyafény aranyozza be bodor hajvégjeit.

– Hány éves vagy?

Ezt is vonakodom elárulni, noha nem kéne számítania.

– Huszonegy.

Meglepetten szökik fel a szemöldöke.

– Mikor kerültél ide a klastromba?

– Tizenegy évesen.

– Tíz éve novícia vagy? Nem kellett volna már letenned a fogadalmad?

– Letettem. – A zsinór megfeszül ökölbe szorított ujjaim közt. – Legalábbis az elsőt. – Az örökfogadalom majd akkor következik, ha kineveznek akolitusnak, akkor vésem majd kőbe hitbéli meggyőződésem.

Egy novícia rendszerint három évig tanul, bár mindig vannak kivételek. A noviciátus után akolitus lesz belőlünk, mely státuszunkat életünk végéig megőrizzük, már amennyiben hűek maradunk örökfogadalmunkhoz. Lehetséges ennél is feljebb emelkedni, ahogy Mabel tisztelendő anya tette, aki az egész környék vallási vezetője, de egy nőből sosem lehet több apácafőnöknél.

Zephyrus mélyen a szemembe néz. Mintha kutatna valami után. Mit keres?

– Miért nem tetted még le az örökfogadalmat?

– Nem rajtam múlik – felelem keserűbben, mint szeretném. – Mabel tisztelendő anya dönti el, ki áll készen rá. Idővel belőlem is akolitus lesz.

– Bizonyos vagy az előléptetésedben?

Nem túl gyakran nyílik rá lehetőség, és előfordul, hogy egész évben csak egyvalakit neveznek ki. Tavaly ősszel azt hittem, végre eljött az én időm, de mást választottak helyettem.

Minél tovább méregetjük egymást a szoba két feléből, annál furább a szeme. Nem lehet emberi. Azok a zöld lángnyelvek túlontúl harsányak.

– Hosszú ideje küzdök ezért – jelentem ki. – Mabel tisztelendő anya látja az erőfeszítéseimet. Azt választja majd, aki a legalkalmasabb a tisztségre.

– S ha ez nem te leszel?

Acélos merevséggel húzom ki magam. Mi a célja? Mit akar bizonyítani? Az egész csak arra jó, hogy szégyenbe hozzon, és pironkodásra késztessen?

Igen, számolok ezzel a lehetőséggel. S valahányszor megteszem, görcsbe rándul a gyomrom. Túl sokszor csalódtam már. Mégis reménykedem.

– Az a fekete hajú lány, ő is mohón vágyik a lehetőségre. – Tunya, alattomos célzás. Elhúzza száját. – Mit kezdesz ezzel?

– Csak széthúzást akarsz szítani.

– Valóban? – Közelebb húzódik. – De hiszen ez az igazság.

Haragos pillantást vetek rá, mire összerezzen és a halántékához kap. Megfeszül, azután elernyed a válla.

– Vissza kell térnem – mormolja –, ám előtte még kérnék valamit.

– Nem. – Élesen peng a szó, feszültség árad a nyomában.

Zephyrus felhúzza a szemöldökét.

– Nem? – Mintha kíváncsivá tenné, sőt mulattatná a válasz, noha nem értem, miért. A nem egyértelmű kijelentés. – Még nem is hallottad a kérésem.

Valami a puszta jelenlétében riadalmat kelt bennem. Felágaskodnak a szőrszálak a karomon és a lábamon, a tarkómon. Valaki holtan akarja látni, de miért?

– Máris túl soká maradtál – préselem ki magamból. – Nem tartozol nekem semmivel. Meg kell kérjelek, hogy haladéktalanul távozz.

A padlódeszkák beleremegnek az újabb novíciák sietős lépteibe. Tekintetem az ajtó felé rebben. Csak most eszmélek rá, hogy nincs bezárva. Zephyrus elém surran, elállva a menekülőutat.

– Megmentetted az életem. Kérlek, hallgasd meg a kérésem, és csak azután dönts.

– Nem érdekel, bármit is akarsz.

– Ó, szerintem nagyon is hallani akarod az ajánlatom. Elvégre a tudás hatalom. – Visszatér az ablakhoz. Bárki kiszúrhatja, ha felnéz a toronyra. – Belegondoltál már, hogy a tisztelendő anya figyelme miért siklik el folyton az erőfeszítéseid felett? Sosem tetted fel a kérdést, hogy mi szavatolhatná a biztos felemelkedésed? – Selymes-sejtelmes hangon beszél. – Jöjj velem, és tegyél szert erre a tudásra. Engedd, hogy törlesszem az adósságom.

Bármit kívánok is mondani – nem, távozz, menj el! –, megreked a torkomban.

Ismerem ezt az érzést. Ismerem a kísértést, ezt a szentségtörő vágyat a bizonyosság után, hogy megragadjak és a kezemben tartsak valamit, ami szilárd, tapintható.

Ha bizalmat szavazok neki, megtudhatom, hogyan válhatok akolitussá Mabel tisztelendő anya alatt? Egy évtizede ezen fáradozom. Hány évszaknak kell még elmúlnia, mielőtt letehetem az örökfogadalmat, ha egyáltalán elérek oda?

Buja, langyos fuvallat szökik be a nyitott ablakon és szippantja ki a vonakodva feltett kérdést.

– Hogyan? – suttogom. – Mit kell tennem, hogy megszerezzem ezt a tudást?

– Fel kell keresnünk Fűzfát – feleli dagadozó örömmel. – Tőle megkapod a választ.

Egy fokkal lejjebb eresztem a kést. Fűzfa. Sosem hallottam még a nevet.

– Miért akarsz segíteni? Miért nem tudod elfogadni, hogy nem várok viszonzást?

Kis barázda ékelődik két szemöldöke közé. Egy pillanatra mintha elbizonytalanodna.

– Önzetlen jóság, mint olyan, nem létezik. Mindig van valami buktató.

De nem nálam.

– Holnap este találkozhatunk valahol? – kérdi Zephyrus.

– Holnap Szent Nap.

– Akkor holnapután.

Biztosan bánni fogom, de a remélt előnyök minden kockázatnál többet nyomnak a latban. Egész életemben mást sem akartam, mint szolgálni az Atyát.

– A kerengőtől délre van egy kovácsműhely. Esténként nincs ott senki.

– Pompás. – Zephyrus az ablakpárkányra fekteti tenyerét. – Holnapután este gyújts lámpást az ablakodban. Mikor meglátod a válaszom, indulj a kovácsműhelybe. Ott találkozunk.

Azzal kiugrik az ablakon, és beleveszik az éjszakába.

5.

A legnagyobb sötétben, miután elszunnyad a klastrom, kisurranok a műhelybe. Napkeltéig vissza kell térnem a cellámba.

Csakhogy mikor megérkezem, üresen találom félhomályos, még most is meghitten meleg zugom. Félreértettem volna Zephyrus utasításait? A lámpa ott függ ablakomban, meleg fénye a keleti szorosból is látható, apró napként a torony tetején, útjelzőként azoknak, akik a tengert járják.

Időzöm néhány percet a kialudt tűz mellett – már csak szétszórt hamu és szén. Makacs füst csípi orrlyukam. Pörölyöm az üllőn nyugszik, hasznát várja. A derekam övező madzagot tépdesem, fel-alá járkálok. Átveszem magamban aznap esti szóváltásunk. Nem tévedhetek ekkorát. Zephyrus azt mondta, itt lesz. Mégis magam vagyok.

Miközben tehetetlenül forgatom a fejem, kiszúrom a bejáratra tűzött üzenetet.

Találkozzunk ott, ahol a Twee folyó kettéágazik. Várom a jöttödet, Brielle!

Szétárad bennem a lüktető bosszúság. Persze, hogy a létező legalkalmatlanabb időben és a létező legalkalmatlanabb helyen akar találkozni. Felmerül bennem, hogy visszatérek a cellámba, és elfeledkezem erről az ostoba megállapodásról, de a szavát adta. Bárki is legyen ez a Fűzfa, választ adhat az imáimra. Az előrejutás érdekében néha kockáztatni kell.

Vállamra vetem kis hátizsákom, kitapogatom derekamon a kést, azzal átkelek az udvaron a kapubástya felé, hogy nekivágjak a hegy nyugati oldalán levezető alattomos ösvénynek, ami kígyóként tekereg a sűrű bozótosban. Ha kitörném a bokám, és csapdába esnék itt a rengetegben, túlélném egyáltalán az éjszakát?

Előző évben súlyos tragédia rázta meg Tövispatakot. Nyoma veszett a kíváncsi Madeline-nek, a másodéves novíciának, mikor sötétedés után Carterhaugh-ban kódorgott. Hét nappal később egy közeli völgyben találtak rá, ahol révülten kerengett egy tündérgyűrű gombái körül.

Miután visszavitték a zárdába, egy fura, rózsaillatú férfiról locsogott, akinek az arcára nem emlékezett. Várandósságának jelei gyorsan megmutatkoztak, és hetek alatt hónapokat gömbölyödött, mintha egészen másféle idősíkon létezne. Vétke miatt végül elbocsátották Tövispatakból. Soha többé nem hallottunk felőle.

Felgyorsul a szívverésem, ahogy a sziklás csapáson botorkálok. Ne térj le az útról! Mabel anya alaposan belém verte ezt. Tövispatak ösvényei biztonságosak, szenteltvízzel megáldottak. A tündérnép nem lephet meg, amíg el nem kóborolok.

A tejfehér fény pocsolyákba gyűlik a földön, ha sikerül átverekednie magát az egymásba fonódó ágakon. A folyó ezüst szalagként bomlik ki a fákon túl.

– Úgy látom, abban a zárdában nem tanítják meg, hogyan legyen könnyű a lépted – szűrődik ki egy hang a borongós félhomályból.

Zihálok és izzadok, semmi kedvem az évődéshez. Ki tudja, talán alig burkoltan a súlyomra célozgat.

– Itt vagyok, nem? – Sietve felmérem környezetem, de csak fákat látok. Elvakít az éjszaka.

– Az biztos. – Zephyrus felbukkan két öles tölgy között. Közelebb lép fehér tunikájában, barna nadrágjában és vállát melengető, zöld köpenyében. Holdfény ragyogja be bodor szempillájának hegyét s lágyítja arcának esetlen kontúrjait. – Sötétedés után csak kevesen merészkednek ide.

Szemlátomást ostobább vagyok az átlagnál. Az biztos, hogy reményvesztettebb.

– Pirkadat előtt vissza kell érnem – jelentem ki, mielőtt követném át a sekélyesen.

– Megbeszéltük. – Egyik lapos kőről a másikra szökken. – Nem tarthat soká. – Egy újabb könnyed ugrással a szemközti parton terem.

Víz szökik a csizmaszáram köré.

– Nem hagysz magamra, ugye?

Szemével elkapja a fényt, kis fekete bogara kérdően összeszűkül. Beharapom az ajkam. Talán túl sokat mondtam.

– Amíg követed az utasításaimat, nincs miért aggódnod – biztosít.

Egyre mélyebbre vesszük be magunkat Carterhaugh-ba. Új ösvényt nyitunk a gyökerekkel átszőtt bozótoson, vén fák véredényként lüktető lombrésein surranunk át, s törékeny kapillárisokon keresztül vágunk magunknak új csapást. Az egymásba gabalyodó levelek kizárják a csillagokat, Zephyrus mégis zavartalanul surran mélyedéseken és buckákon át. Az én léptem már nem ilyen könnyű, sem nem fürge. Zephyrus tagadja, hogy a tündérnéphez tartozna, de másként hogyan nem téved el a sötétben?

Elérünk egy tisztásra, mely tökéletes kerekségében leszakítani való, érett szilvára emlékeztet. Kis forrás bugyog fel puha fűszőnyegéből, fagyosan tiszta, erdei tóba torkollik. Fény szüremlik be a lombközön át s festi fehérre felszínét.

– Itt vagyunk – suttogja Zephyrus anélkül, hogy megfordulna.

– Hol az az itt? – Lehalkítom hangom, mert egyetlen éji neszt sem hallani. Hát a szél? Elhalt az is.

A víz pereméhez közelít.

– Alant.

Csizmám elakad egy rögben.

– Várjunk… hogy? – Mikor sikerül visszanyernem az egyensúlyom, meredten nézem Zephyrus hátát, vállának markáns vonalát a szellős pamut alatt. – Csak tréfálsz, ugye? – Magas, fémes hang csörög a fejemben. – Azt mondtad, nem tartozol a tündérnéphez. – Elhal a hangom. Naivitás volt elhinni szavát?

Zephyrus rám sandít a válla felett. Hűvös az arca.

– Nem is. Egyezséget kötöttem a tündérnéppel. Kedvemre járhatok-kelhetek a birodalmukban.

Egyre nyirkosabb a tenyerem. Halandó csak a hegyadó idején merészkedhet Alantba, mikor az országainkat elválasztó fátyol egészen elvékonyodik, akkor is csak Mabel anya társaságában. Az ő féltő keze nélkül könnyű elveszni. Hallottam, mi történik azokkal, akik idő előtt lépik át Alant határát. Sosem térnek vissza.

– Eddig nem említetted, hogy Fűzfa Alantban él. – Igaz, nem is kérdeztem. Feltételeztem, hogy teljes biztonságban leszünk. – Nekem tilos belépnem oda.

Zephyrus hümmögve hallgat. Ahogy csizmája hegyével felkaparja a nyirkos földet, sárrögök merülnek a vízbe, és fodrok torzítják üveges felszínét.

– Ez aztán a kutyaszorító.

Némaságban telik el egy pillanat.

– Nos – élénkül fel –, amennyire én látom, egyszerű a megoldás. – Örökzöld pillantásával a helyemre szegez. – Tedd meg mégis.

Nem tréfál. Ami nyugtalanít.

– Te is tudod, hogy követnem kell a szabályokat. Nem tehetem, amit csak kedvem tartja.

– Úgy fest. – Felkacag. Hangja már-már túl kellemes ahhoz, hogy gúnyos legyen, dacára a mögötte lappangó feszültségnek. – Noha szabadon választhatnál és hozhatnál döntéseket, mégis a Tövispatak által felállított korlátok közt éled az életed. Kérlek, javíts ki, ha tévednék. – Zsebre vágott kézzel előre-hátra ingázik a sarkán. Árnyéka feketén terjeng a vízen.

Kedvem lenne a tóba lökni, amiért ily otrombán pálcát tör felettem, az életem és a döntéseim felett, a kedvesség azonban fontos erény, és nem szívesen okoznék csalódást az Atyának.

Zephyrus felsóhajt és előredől, megveti csizmatalpát a latyakos földön.

– Hadd fejtsem ki. Túl a zárda falain… – Széles mozdulattal tárja karját kelet és a Szürke távoli birodalma felé, ahová sosem merészkedtem, és nem is fogok. – …létezik egy világ, mellyel sosem kerültél kapcsolatba. Ha csakugyan elkötelezed magad a hit mellett, gondolj bele: amint leteszed az örökfogadalmat, az egyházadhoz láncolod magad, de most még csak novícia vagy, ez pedig hagy némi teret a felfedezésre. Miért nem ragadod meg a lehetőséget? Talán a legutolsó alkalmat, hogy valamit megtegyél önmagadért.

Bár ne ingatna meg ennyire könnyen. Engedelmesség, az első a fogadalmak sorában. Megéri kockára tenni a tudásért, hogy milyen úton juthatok el a kinevezésemhez?

Mindkét kezemmel övem zsinórját foszlatom, körbe-körbe csavargatom.

– Ettől még halandó maradok. A tündérnép nem tekint majd ránk kegyes szemmel.

– Egyet se félj! A vendégemként sérthetetlen vagy. – Vonakodásom láttán hozzáteszi: – Szeretnél akolitus lenni, vagy sem?

Túl soká és túl sokat gürcöltem azért, hogy bárki – kivált Harper – elorozza ezt a tisztességet. Mégis, legtöbbször azt is nehezemre esik elhinni, hogy Tövispatakhoz tartozom.

Kockázat nélkül nincs siker. Kell, hogy legyen ebben valami igazság. Aki mer, az nyer. Az erős eltiporja a gyengét. Unom már, hogy átgázolnak rajtam, de elég ez ahhoz, hogy megváltozzak?

Annyi levegőt szívok magamba, amennyit csak bírok, amíg a tüdőm már pattanásig feszül. Mikor kifújom, félelmem is alábbhagy.

– Nem tudom, képes leszek-e végigmenni ezen az úton, de megpróbálom. Mit kell tennem?

Zephyrus felém nyújtja hosszú kezét. Művészkéznek tűnik, mégis meglepően erős. Még kesztyűm bőrén át is érzem, ahogyan heve átsugárzik belém.

– Mi célja ennek a kesztyűnek? – kérdez rá.

Oldalra lépek, a forrás partján araszolok. A tisztást keretező fasor magába szívja az árnyakat.

– Halandó törvényünk tiltja, hogy férfihoz érjünk.

– Miért? – Göndör tincsek hullnak a homlokába, fiús bájt kölcsönözve másként taszító vonásainak.

– Csak – vágom rá. – Miért kék az ég? Miért lefelé folyik a víz? Ez a dolgok rendje. Elég, ha ennyit tudsz.

– Valóban? – Mily átható a tekintete, ha csakis rám irányítja! – Áruld el, Brielle, még sohasem tűnődtél azon, milyen lehet egy férfi érintése?

Beszélgetésünk számomra ismeretlen vizekre sodródott. Talán naiv vagyok, de nem tudatlan. Az Írásból is tudhatjuk, mi történik, ha egy nő férfival hál, mindazonáltal nincs jó véleményünk a közösülésről. Tisztaság – a második fogadalmunk. Aki megszentelt életet él, testében sem lehet tisztátalan. Az Atya tudná. Én tudnám.

– Soha – jelentem ki. – Kizárólag érintetlenként lehetek akolitus. – Hangsúlyom nem tűr ellenkezést.

Felfelé szökik a szemöldöke, mintha ezt szórakoztatónak találná.

– Ki beszélt itt a szüzességről?

Felelni se vagyok hajlandó ilyen nevetséges megjegyzésre.

– Alantnak eredetileg négy bejárata volt – fojtja magába a somolygását Zephyrus. – A fő égtájakat jelezték, de valamennyi a hegy szívébe vezetett.

Megkönnyebbülésemben, amiért témát vált, nem firtatom, miért húzódik ennyire közel.

– Az idők során azután Alant életre kelt, és új kapukat nyitott. Manapság az eredeti bejáratok közül már csak kettő létezik.

– Ez az egyik?

Tudás – felvértezem magam vele. Szükségem lesz rá.

– Pontosan. Némelyik ajtó megköveteli a tündérnép kíséretét, mások nem. Kóborolhatsz egy csapáson, és átkelhetsz Alant határán anélkül, hogy észrevennéd, de a kapu egy nap úgy is dönthet, hogy bezárul, és soha többé nem nyílik meg. Nincs rendszer, nincsenek okok. Fák, források, ajtók, barlangok, földben nyíló lyukak – bizonyos feltételek esetén mind Alantba vezethetnek.

– Mik azok a bizonyos feltételek?

Zephyrus vállat vont.

– Azt Alant dönti el.

Felém fordul. Idegen férfi egy még idegenebb helyen.

– Tudsz úszni?

– Igen. – Figyelmem a víz felé rebben. Nem látom a tó fenekét.

Alamuszi mosoly sejlik fel ajkán. Csoda szép fogak egy arcon, ami minden, csak nem szép.

– Tessék. – Kagylót nyújt felém. Kérdő pillantásomra így felel: – Vedd a fogaid közé, és lélegezz a szádon át. Úgy nem fulladsz meg. – Magához von. – Ne ereszd el a kezem!

Mi vár rám a föld alatt? Talán a megváltás. Vagy mindannak a romlása, ami becses számomra?

– Bízz bennem! – mormolja lassú, igéző hangon.

Azt már nem.

Fogaim közé veszem a kagylót, megacélozom magam a merülésre. Éles rántás húz magával, és belezuhanunk a forrásvízbe.

Fagyos víz borít el. Azután pedig – páni rémület.

Hőhullám sugárzik végig tagjaimon, ahogy kapálódzni kezdek. Omladozik a tudatom. Itt halok meg, gondolom. Itt, ebben a keserű és vizenyős sírban, egyedül, tisztes temetés híján örökre megfosztatva Mennyei Atyánk kegyelmétől.

Vállam kemény anyagnak ütközik, és a légbuborékok fala elvakít. Örökkévaló a sötétség. Mintha súlyos szövet redői közt vergődnék. Kezd elszorulni a tüdőm, ezért elrugaszkodom arrafelé, amerre a felszínt sejtem, csak hogy sziklának ütközzek, és felsebezzem vele az arcom.

Valaki megragadja a karom, csillapítja őrjöngésem. Zephyrus. Bodor hajfürtök lebegnek feje körül barna hínárként. Az orrunk is összeérne, ha egy hajszálnyit is közelebb húzódna, a borongós sötétben felszikrázó kristálytiszta szemek furcsamód mégis megnyugtatnak.

Utasításait felidézve a számon át lélegzem, a fogaim között szorongatott kagylóból sós íz oldódik ki a nyelvemen. Víz csiklandozza az orrlyukam, s mikor megnyílik a torkom, beárad a levegő.

Atyám, igazat mondott!

Miféle boszorkányság ez?

Sötétség tátong alattunk, és a felszín alatti áramlás egyre távolabb vonz a felszíntől. Csak egyvalami állandó: Zephyrus szorítása. Viszketnek az ujjaim, elmélyítenék kapcsolódásunkat – az egyetlen melegséget ezen a légtelen-fénytelen helyen.

Ahogy sodródunk, a sötétség visszahúzódik, és az ívelt kőfalak gyöngyházszerű fényben izzanak. Egyre lejjebb és lejjebb süllyedünk. Csizmám mind mélyebbre ránt a föld alatti világba. Leküzdöm a mellkasomban formálódó rettenetet, az ösztönt, hogy foggal-körömmel visszakapaszkodjak a fény felé. Lélegzem. Eleven vagyok. A víz nem ragad el.

Hirtelen nyomás tart ellen a lábamnak. Zephyrus vezetésével a hívogató fény felé emelkedünk, nyitott szánkból buborékok rajzanak ki.

Fejem a felszínre tör. Eleresztem Zephyrus kezét, úgy taposom a vizet és mérem fel környezetünket. Csodálatos barlangba vetődtünk: csupa sötét szikla, melyen megtörnek a hullámverés visszhangjai. A fogaim összekoccannak, a bőröm fájdalmasan ráncolódik. Talán azelőtt is ilyen dermesztő hideg volt, hogy az Atya melegségébe burkolta e földet. Nem tudom elképzelni, hogy olyan helyen éljek, ahol se fény, se szín nincs, vagy bármi, ami zöldellhetne.

A tó pereméhez úszom, és kiszabadítom magam fagyos szorításából. Víz szakad ruhámból a sima kőfelszínre. A szövet rátapad minden ívre, minden domborulatra és vájatra, ettől védtelenebbnek érzem a testem, mintha semmit se viselnék.

Mindeközben Zephyrus a legkisebb erőfeszítés árán felhúzza magát, tunikájának és nadrágjának testére feszülő anyaga kirajzolja minden ruganyos izomszálát. Elszorul a torkom, ahogy félrekapom a fejem. Láttam már férfit, de még soha korábban ily kendőzetlenül.

Félresöpröm a gondolatot, akár a kósza pókhálót, és a barlangra összpontosítok. Járatok ágaznak belőle. Egymásba fonódó boltívekkel tagolt mennyezete halovány rózsaszín fényben játszik.

– Ez már Alant? – Azt hittem, ennél sokkalta… rémisztőbb.

– Nem egészen. – Zephyrus kipréseli a vizet tunikája szegéséből. – A hegy semleges övezet Alant és Carterhaugh között. Látod azt az átjárót? Egyenesen Alantba vezet.

A csapás beleveszik a sejtelmes félhomályba. Lassan, reszketve fújom ki a levegőt. Minden rendben lesz, gondolom.

– Három dolgot kell tudnod, ha épségben el akarod hagyni Alantot.

Elszorul a torkom, mégis határozottan bólintok. Épp elég rémtörténetet hallottam.

– Először is azt jegyezd meg – emeli fel az ujját –, hogy semmit sem ehetsz vagy ihatsz meg, amivel kínálnak. – Elkomolyodó arca sajátosan furcsa vonzerővel bír. – A bor édesebb, a gyümölcs zamatosabb, a hús lehetetlenül ízletes. – Összerezzenek, mikor hűvös légáram ütközik a lábamnak. – Amint belefogsz az étkezésbe, teljesen elfeledkezel magadról.

Évtizedekkel korábban egy novícia nem tért vissza Alantból az áldozat után. Mabel tisztelendő anya már csak a holttestét találta meg. Úgy teletömte magát, hogy szabályosan kettérepedt a hasa.

– A második – folytatja –, hogy soha nem térhetsz le az útról.

– Az útról?

– Az útról – hangsúlyozza ki Zephyrus, és a földre mutat.

Való igaz: talpunk alatt fű sarjad a sziklából, szálai megtörnek talpunk alatt. A pázsitszőnyeg karnyi széles és áthalad az egyik boltíves bejárat alatt. A dermesztő szél is ebből a járatból tör elő, bomló komposzt bűzétől terhes böfögésként. Máris fuldoklom tőle.

– Az úton biztonságban vagy – teszi hozzá. – Soha ne hagyd el!

Ez itt Alant, az ismeretlen áradat, és Zephyrus az én horgonyom. Híven követem az utasításait.

– Hát a harmadik?

– Erről a legkönnyebb megfeledkezni, de ha csak egy dologra emlékszel, ez legyen az: soha ne mondd ki hangosan a neved. Soha! Ha a tündérnépből bárki megismeri, hatalma lesz feletted. Nagyobb hatalma, mint azt valaha el tudnád képzelni. Őrizd meg magadban. Ne bízz senkiben!

– Hát a te neved? Másként hívjalak, míg itt vagyunk?

Túl élesen íveli fel ajkát. Nyájasnak szánt mosolya illik ehhez a rémséges helyhez: ugyanolyan rideg.

– Az én nevem már elbitorolta valaki, így szabadon használhatod. Nem változtat semmin.

Felzárkózom mellé. A levegő elevennek érződik a bőrömön.

– Hogy érted azt, hogy elbitorolták a neved? – Belépünk a szikla boltív alá, nekivágunk a sűrűsödő szürkeségnek. Néma, akár a sír. Az üresség.

Semmi. Nem látok semmit.

– Amint ismertté válik a neved – felel Zephyrus –, elfogják és üvegpalackba zárják. Eladható, elcserélhető vagy másnak adható, akár szabadon is lehet engedni, ámbár a tündérnép nem a jótékonyságáról híres. Amint valaki birtokába kerül a nevednek, ő határozza meg minden tetted és életed minden vetületét, minden egyes holt, mikort és hogyant.

A sötétségtől érzem úgy, mintha válasza csúszva-mászva sziszegne, akár egy vipera? Átkarolom magam, ahogy tovább botorkálunk. A nyirkosság furcsamód elpárolog a ruhámból. A fagyos levegő mélyén melegebb, szelídebb légáram cirógatja a bokám.

– Nem tehetsz semmit?

– Ha szólítanak, hiába is ellenkezel. Csak a halál szakíthatja meg ezt a köteléket.

Akkor észnél kell lennem.

Egyik pillanatban teljes sötétben bolyongunk és lüktetés teszi érzéketlenné a dobhártyám, a másikban elmaradnak a falak, eltűnik a mennyezet, kivörösödik a tér. Természetellenes ez a fény. Rosszat sejtető és nyugtalanító, a közelgő vihar bántó harsánysága. Beteges színű porszemcsék szitálnak benne, ahogy síkossá teszi a felületeket, és pocsolyákba gyűlik a lábunk alatt.

Széles föld alatti tó partján állunk. Oly messzire nyúlik, szemközti partját nem is látni. A rothadás bűze felerősödik – émelyítő édesség és megfeketedett hús elegye. Előttem pedig fű terül el. Biztos út, csak nem biztos, hogy rá akarok lépni.

A tó közepén jókora tutaj lebeg. Nagy üveggömbök ugrándoznak a vízben, fojtott rózsaszínben, néhol telt skarlátvörösen. Nyilván valamilyen ünnepség közepébe csöppentünk, mert a rozsdaszínű fényben tündérnép tömege vonaglik a mennydörgő dobok vérforraló ütemére. Kis fodrok zavarják fel az átlátszatlan vízfelszínt. Árnyaik felkapaszkodnak a falakra.

Meglepetten kapom fel a tekintetem. Odafent függ a hold, mégsem ismerek rá. Elnyúlt alakjával a mennyezet sárga kitüremkedésére emlékeztet, csakhogy ez nem mennyezet, hanem maga az égbolt. Kósza csillagok lüktetnek tompán elsötétült kárpitján.

– Alant varázslata visszatükrözi a fenti világot, de mint láthatod, van némi különbség. – Zephyrus a gyéren világító gömbre mutat. – Az itteni nap- és holdciklus nem mindig megbízható. Olykor fenn ragad a hold. Kezdetleges megoldás, de jobbára megteszi.

– Értem. – Vetek rá egy utolsó pillantást, mielőtt figyelmemmel visszatérek a tóhoz.

– Maradj mellettem! – mormolja. Palánksor vezet a tutajhoz, gyengéden ring súlyunk alatt. A tömeg kettéválik, majd takarosan összezáródik mögöttünk. Közelebb furakodom Zephyrushoz, kerülni próbálom, hogy megérintsek bárkit vagy bármit.

Még sosem láttam közelről a tündérnép ennyi tagját. Nem osztoznak adott külsőn, a bőrszínük vagy a testformájuk sem egyforma, leszámítva a szemüket – apró kavicsok, mint a piacon látott lényé. Némelyik farkat növeszt, mások csőrt vagy agancsot. Olyan is akad, akit több vagy akár mind jellemez. Bőrük vegyesen barna, okker, olajzöld, fehér, szürke.

Csupasz vállak.

Csupasz karok.

Csupasz hasak.

Csupasz lábak.

Settenkednek és cirógatnak. Becéző kezük torzókon siklik, karokon és hátakon, gerincek ívén.

Félrekapom a tekintetem, de mindig akad valaki a hullámzó tömegben, ringó csípők bűvkörében. Csupasz lábfejek. Ujjak és lábujjak csontjain átütő hosszú karmok. Mellények és pazar köntösök, kürtőkalapok és hosszú, rongyos tunikák. Mikor meglátom egy férfi kezét becsusszanni egy másik combja közé, lesütöm a szemem.

– Ha jól sejtem, még sosem volt részed effélében. – Zephyrusnak láthatóan nincs kifogása a mezítelen testek ellen, legyenek akár férfiak, akár nők. – A tündérnép örömét leli a bujálkodásban.

– Tisztátalanok – jelentem ki mereven.

– Számodra talán.

Ahogy átfurakodunk az ünneplők közt, megragadja figyelmem egy nő, aki sóhajnyi selymekbe öltözve felfedi egyik karját és mellét. Páros agancs ütközik ki elnyúlt koponyájából. Ahogy lépdel, ruhája hasítéka felfut egészen a csípőjéig, felfedi hosszú, krémszínű lábát. Rám kacsint. Leszegem a tekintetem, és tovább sietek.

Három férfi mellett haladunk el, kiknek bőre faháncsra emlékeztet. Mesebeli lényeknek tűnnek, de hát melyik nem? Emberek vajon? Vagy inkább fák? A legmagasabb halványan pezsgő folyadékkal teli poharat emel a szájához. Villás nyelv siklik elő és kóstol bele, majd húzódik vissza a fogak mögé.

– Driádok – követi Zephyrus megkövült pillantásomat. – A hús zamatának kedvelői.

Megkerül egy sziklának tűnő jókora képződményt – közelebbről megnézve egy férfit parányi kalappal a fején. Az alak nyögve telepszik egy közeli padra, ahol tüstént elszunnyad.

Szaporázom lépteimet. A hely egészen más, mint amilyennek elképzeltem. Az összejövetelnek mintha semmi célja nem volna. Úgy isznak, nevetgélnek és táncolnak, mintha kényszerből tennék.

– Elnézést – mormolom, ahogy próbálom bepréselni magam két bagolyszemű leány közé, akik bolyhos szárnyakat viselnek a hátukon. Óvatosan lépdelek, elkerülök egy nőt, aki kiterülve fekszik a palánkokon, és a lábára csévéli pikkelyes farkát.

– Mostanáig burokban éltél – jegyzi meg Zephyrus. – Nincs miért szégyenkezned.

Ezzel együtt alig leplezi gúnyos leereszkedését.

– Talán nem láttam annyit a világból, mint te – csattanok fel –, de nekem ott az Atya, és nincs szükségem másra. – Az Ő tanításain át megismerem a világ legsötétebb zugait: az elesetteket, az éhezőket, a nélkülözőket. – Nem vagyok olyan tudatlan, mint amilyennek hiszel.

Éles ragadozókiáltás száll az ünneplők felett.

– Azt mondod? – Irónia szövi át a hangját. – Megértem, ha az istened a megnyugvásodra szolgál. Voltak idők, amikor engem is a jó hírek hozójának tartottak.

Ez felpiszkálja az érdeklődésem, de folytatja, mielőtt esélyem lenne rákérdezni:

– A te világod más, mint az enyém. A tiéd a rend világa, érted? Alszol, olvasol, eszel, imádkozol. Minden nap minden órája a hit által megszabott keretek közt zajlik. Az én világom? – Megvillantja a fogait, és esküszöm, pengeélesnek látom őket. – Veszedelmes hely. Nem való a tisztáknak.

Megriadok, és felkapom a tekintetem, ahogy meleg tenyerének súlya megpihen a csípőmön.

– Érzékelem az ellenállásod – teszi hozzá fojtott hangon –, de mindig azok a dolgok vonzanak minket, amik kívül esnek tapasztalataink körén. Mind valami mélyebb jelentésre áhítozunk.

Nem értek egyet. Miért vonzódnék ehhez? Mi értelme megismerni ily romlottságot? Ily erkölcsi fertőt? Csak falakat látok alapzat nélkül, cél és értelem nélkül. Nevetséges, amit mond. A zárda az otthonom és a szívem. Ott semmiben sincs hiányom.

Minél mélyebbre hatolunk az örvénylő tömegben, annál inkább tudatosul bennem nemkívánatos figyelme. Már csak ezért is Zephyrus közelében maradok.

– Milyen messze van ez a Fűzfa? – Összefonom magam előtt a karomat, védőpajzsként a kéretlen pillantások ellen.

– Nem messze. – A lebegő tutaj az oldalára dől, a víz felé húz. Hullámok csapkodnak megvetemedett palánkjai közt. – Mindjárt ott vagyunk.

– Megbámulnak – suttogom.

Apró, tűnődő mosoly játszik az ajkán.

– Csak kiszagolják az ártatlanságot.

Néhány lépéssel odébb valaki egy serleget csúsztat Zephyrus kezébe, amit habozás nélkül a szájához emel. Elkapom a karját.

– Nem ihatsz a borból, emlékszel?

Szeme táncot jár a kehely széle felett.

– Te nem ihatsz a borból, drága kis novíciám. Te halandó vagy. Én nem. – Azzal felhörpöli a vörös folyadékot, fényesre mázolva nevető ajkát.

Drága kis novíciám. Nem tudom, mit gondoljak erről.

Végül kilépünk a túlsó partra. Azt hittem, oszladozni kezd majd a tömeg, de ha lehetséges, csak sokasodik. Valami a hátsómba csíp, mire elfúló lélegzettel megpördülök. Az utazás egyre kevésbé éri meg az erőfeszítést. Elég belenézni a tündenép sötét, olajosan fénylő szemébe. Vadság árad minden torz vonásukból, nem kedvesség.

Elment az eszem. Mi ütött belém, hogy követtem ezt a jószerével ismeretlen férfit egy olyan helyre, ami elevenen felfalna, ha tehetné? Csak valami pillanatnyi gyengeség, megingás lehetett. Nincs szükségem válaszokra. Az ágyamra van szükségem, a nővéreimre és a rongyosra olvasott Írásra. Biztonságra.

Megtorpanok.

– Vissza akarok menni. – A tömeg úgy burjánzik, hogy a barlang falait se látni. Valaki belekönyököl a hátamba. Egy másik teremtmény oldalról jön belém.

Zephyrus lassít, felém fordítja a fejét. Egyetlen huncutka rugózik a homlokán, a harsány fényben inkább aranyszínben, mintsem barnán.

– Nem mehetsz vissza.

A derekam övező zsinórral babrálok, úgy szorongatom, mintha az ő nyaka volna.

– Miért nem? – Visszaintek a vállam felett. – Ott a bejárat. – A forráson át érkeztünk, azon át is fogunk távozni.

– Nem is az, hogy nem akarlak visszakísérni. Nem tehetem.

– Ezt meg hogy érted?

– Csak úgy térhetünk vissza – feleli végtelen nyugalommal, a legnagyobb bosszúságomra –, ha megyünk tovább előre. Ha megkísérelsz visszafordulni, menthetetlenül Alantban ragadsz.

Megfellebbezhetetlen kijelentés, nem is merek vitába szállni vele. Elfordulok, hogy felmérjem a jelenetet. A fekete tó olajfoltként fénylik a skarlátvörös izzásban. Minden perccel egyre többen érkeznek a tündérnépből és sajátítják ki az egyre fogyatkozó teret. Talán Zephyrusnak van igaza. Kiszagolják az ártatlanságom.

Ha nem fordulhatok vissza, nincs más választásom, mint rá bízni, hogy tovább vezessen.

– Legyen – préselem ki magamból, még ha az éles fájdalomtól össze is szorul a mellkasom. – Menjünk tovább, de kérlek, siessünk.

A tömeg szétválik, és a füves út kibontakozik előttünk, ráncai elsimulnak, ahogy a parttól egy halványkék fényektől hunyorgó liget felé vezet. Az izzó gömbök itt hosszú zsinórokon függenek, élesen felfelé lendülnek, és egy pillanatra megállapodnak, mielőtt visszahullnak a helyükre. A rubinfény elhalványul a kék jelenlétében. Talán sötét van, de fakó, ibolyába hajló ragyogásától nem ver szaporábban a szívem. Minden fény jobb a semminél.

Zephyrus ruganyos és határozott léptekkel tör előre. Ruháim kis híján szárazok, mire felemelt kézzel jelzi, hogy ideje lassítanunk. Kikémlelek mögüle, és az állam is leesik.

Kétségkívül ez a legcsodálatosabb fa, amit valaha láttam. A sötétség mezején terpeszkedik, sima felületű, kicsavarodó törzse fehér, akár a friss hó, számtalan ágát kéklő fényfüzérek öltöztetik fel.

– Gyönyörű – suttogom, noha a gyönyörű alkalmatlan leírás valamire, ami ennyire más.

– A tündérnép szerint Fűzfa Alant szíve. – Meghajtja fejét a lelógó fények közt, göcsörtös gyökerei felé tart. – Csak kérdezz, és a válasz megadatik.

Fűzfa egy fa. Hát persze!

– Akkor csak… beszéljek? – Ahogy átfurakodok az ágak között, a legtisztább csengettyűszó reszket a levegőben. A hosszan lelógó fények a földet érintik, azúrszínbe burkolják a törzset.

Zephyrus felhág egy kiálló gyökérre és cinkos mosollyal elrugaszkodik, mint egy rosszalkodó kisgyerek. Ahogy mögém settenkedik, mellkasa a vállamhoz simul, és pangó ürességet érzek, mintha a levegő is elpárologna a tüdőmből. Mire megfordulok, már kőhajításnyira tőlem a törzsnek támaszkodik.

– Bármit kérdezhetsz Fűzfa anyótól, de csak olyan kérdésre válaszol, ami a szíved mélyéről fakad.

Nem is kell több.

– Lehetne, hogy kettesben hagysz vele?

Felszökik a szemöldöke.

– Biztos? – Amikor csak meredten nézem, megvonja a vállát. – A közelben leszek, ha kellenék. – Ellöki magát a fától, átsurran a kéklő ágakon, beleveszik a sötétbe.

Miután távozik, mintha mázsás súly hullana le rólam. Messze akarom tudni, mikor megfogalmazom a kérésem. Szégyellem, de feszült helyzetben a hangom hajlamos meginogni, sőt az ismeretlen súlya alatt meg is törni.

– Itt az arcom, gyermekem.

A sejtelmes női hang felfelé vonzza a tekintetem. Amit korábban a fa göcsörtjeinek hittem, mostanra résnyire nyitott szempár és mosolygó száj.

– Itt vagy hát. – A fakéreg csikorog, amint a szemhéjak leereszkednek és a sápadtabb rétegek résnyire szűkülnek alatta. – Hosszú idő telt el – zeng a hang –, mióta egy halandó nő kitüntetett a jelenlétével. Áruld el, gyermekem, mi a szíved vágya?

Erre legalább tudom a választ.

– Azt szeretném tudni – kezdem akadozó hangon –, mit tegyek ahhoz, hogy én legyek a következő akolitus. Hogyan érjem el, hogy a tisztelendő anya meglásson? Annak, aki vagyok? – Azután, még fojtottabban: – Hogyan bizonyuljak érdemesnek?

A fa szája sötét csomóvá húzódik össze.

– Minden ott van a szemedben. Tíz hosszú éve küszködsz, ifjú novícia. Érzem a szomorúságod, a zavartságod. Nem érted, miért nem nyitják meg erőfeszítéseid az érvényesülés útját. Nem érted, miért nem elég ennyi fáradozás.

A szorítás a torkomban maró fájdalommá erősödik. A halovány kék fények is perzselnek.

– Mit kéne tennem? – suttogom. Térdepeljek le? Hunyjam be a szemem és emeljem karom az Örökkévaló Ország felé?

– Kedvesem – sóhajt Fűzfa. – Azt kérded, változtat-e bármi is a jelenlegi helyzeteden? Sajnálatos módon, nem.

Reszket a kezem, ezért megmarkolom a ruhám.

– Értem.

– Az ember tettei nem irányíthatják másokét, mégis arra buzdítalak, járj tovább ezen az úton. Tisztelendő anyád végül meglátja majd a fényt.

– Mikor? Mennyit fáradozzak még? Öt, tíz, tizenöt évet, hogy végre esélyt kapjak arra, hogy egyike legyek Atyánk leghívebb pásztorainak?

Egy ág száraz reccsenéssel ereszkedik alá, hogy a hátam cirógassa, mintha egy anya vigasztalná csalódott gyermekét.

– Ne félj! – csitítgat Fűzfa. – Hamarabb eljön a te időd, mint hinnéd.

Elvárásokkal jöttem ide. Megnyugvásra vágytam. Tudni akartam, hogy Tövispatakban töltött időm nem volt hiábavaló. Bizonyosságot akartam kapni az Atya melegségéről.

Csak ürességet érzek, mint akinek kitépték a szívét, hogy egy rongyot tömködjenek a helyére.

– Ám legyen – suttogom. Botorság volt azt hinni, hogy bármin változtathatok. Miért is jöttem ide? Túlságosan sokat reméltem.

Puha fűszőnyeg fojtja el lépteimet, ahogy elfordulok. Félrehajtom magam előtt a kék fényfüzéreket, kilépek a tisztásra. Sötétség fátyolozza el látásom, ami megkönnyebbülés az átható fényesség után. Zephyrusnak viszont se híre, se hamva.

6.

Megpördülök, hunyorogva fürkészem az izzó kékséget, miközben a szívem zakatolni kezd.

Nyoma sincs Zephyrusnak.

Csak percek teltek el, mióta utoljára éreztem szinte kézzel tapintható közelségét. Most? Nem látni tölgybarna fürjeit, se szikár alakját a borongós fák közt. Mi maradt utána? Egy Alant falai közt csapdába esett védtelen lány.

– Zephyrus?

A kék füzérek lágyan lengedeznek, izzó gyöngyszemeik áttetsző fénytokokba burkolódznak. Szellő se rezzen.

Megindulok, mielőtt ráeszmélnék, fokozódó tempóm lépést tart kalapáló szívemmel. Szaladok, rohanok, lábam dühödt ütemet ver a fűszőnyegen. Mire visszaérek a tóhoz, zihálok, rosszullét kerülget, és körülvesz a roppant barlang bántóan vörös fénye.

Egyedül késem nyújt vigaszt. Mi az esélye, hogy ha előrántom, átverekszem magam? A tündérnép szemfényvesztően gyors és hihetetlenül erős. Bármily gyakorlottan forgatom is a pengét, halandó vagyok. S azért sem küzdhetem át magam, mert nem ismerem a kiutat.

Valami nyálkás érinti a nyakam. Kivont késsel pördülök felé, hogy magam előtt lássam pergamenbőrű, kerekded lényét.

– Hello, édes – turbékolja elfúló, kislányos hangon. Talán gyermek, de azok a szemek, a kerek fekete kavicsok, ősöregek és számítók.