Márai Ilona Betűbe zárva című könyvének és Márai Sándor naplóinak a felhasználásával a Lola naplója című színházi előadás szövegkönyvét összeállította
Takáts Andrea

Összeállította Takáts Andrea

Az előszavakat írta Takáts Andrea, Hegedűs D. Géza

© Márai Sándor és Márai Sándorné Matzner Ilona jogutódai (Toronto)

© Takáts Andrea, 2024

© Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Ebben a kiadványban a Lola naplója című, ötrészes felolvasószínházi sorozat szövegkönyveit olvashatják.

A történet a Márai házaspár emigrációjának 31 évét, az 1948 és 1979 közötti időszakot követi nyomon.

Máraiék (örökbe fogadott kisfiukkal, a hétéves Janikával együtt) 1948 augusztusában hagyták el végleg Magyarországot. Lola ekkor kezdett bele naplófeljegyzéseibe, és az írást – kisebb-nagyobb kihagyásokkal 31 éven át – szinte mindennap folytatta. A naplófüzetek a teljes Márai-hagyaték részeként a PIM tulajdonába kerültek, majd a szerkesztők gondos munkájának köszönhetően két kötetben, összesen 1600 oldalon nyomtatásban is megjelentek Betűbe zárva címmel.

Márai Ilonának (Lolának) és Márai Sándornak ebben a 31 évben írt naplóiból állítottam össze a felolvasószínházi előadások szövegkönyveit.

Színészi munkáim során többször adaptáltam és adtam elő felolvasószínházi produkcióként női regényeket, női naplókat, és amikor Lola naplóját olvasni kezdtem, eldöntöttem, hogy valamiképp ezt is színpadra szeretném állítani. Már az első oldalak során az volt az érzésem, hogy bármiről is ír Lola – apró-cseprő ügyekről, napi történésekről, vagy amikor gondolatait, érzéseit fogalmazza meg –, abban valahogyan mindig jelen van az ő családi közösségük. Akkor is, ha a bejegyzés nem konkrétan a férjével kapcsolatos, akkor is, ha éppen nem említi „Őt”. (Mert mindig egyes szám harmadik személyben ír Márairól, keresztnevét csak akkor jegyzi le, ha másvalakit idéz, aki „Sándorról” beszél.)

Nagyon kíváncsi lettem, hogy mindaz, amiről Lola beszél, hogyan jelenik meg a „másik fél” nézőpontjából, és elkezdtem Márai Sándor naplóiban is keresni azokat a részeket, amik a Lola által leírtakra rezonálnak, válaszolnak, vagy amikben tetten érhető Márainak egy-egy olyan hangulata, amiről Lola beszél. Tudjuk, hogy Márai – Lolával ellentétben – publikálásra szánta, és szerkesztette is naplóit. Ezekben kevés említést tesz kifejezetten magánéleti dolgokról (Lola nevét is csak egy L.-lel jelzi). Ezért többnyire csak rejtett utalásokat, néha egy hangulatra, ritkán konkrét napi történésre utaló mondatokat találtam, de mégis, kettejük írását szálazgatva kezdett megmutatkozni egy napló-párbeszéd szövete.

Ebből született meg a „tükörnapló”, ez a hullámzó érzelmekkel teli, rendkívüli magasságokat és mélységeket bejáró, nagyon jelen idejű, izgalmas, szép dialógus Lola és Sándor között.

Fontosnak tartom elmondani, hogy a naplók szövegét úgy használtam fel és szerkesztettem, ahogy a színházi előadás szövegkönyvének dramaturgiai szerkezete azt megkívánta. Ki- és összehúztam; néhol – hogy könnyebben lehessen mondani – változtattam a mondatszerkezeten; előfordult, hogy két egymást követő napon írt naplójegyzetet is összehúztam. És – mivel a néző az előadáson nem tudja felütni a naplót a nagyszerűen összeállított jegyzetekkel – bizonyos helyeken egy-egy megértést segítő szót odaírtam a szövegbe, ha úgy gondoltam, erre szükség van ahhoz, hogy a történet jól követhető legyen. Például, amikor Lola olyan személyt említ, akiről csak a teljes naplót elolvasva tudható, hogy kicsoda, és mi a viszonya Máraiékhoz, az illető neve elé odaírtam, hogy „doktor”; vagy „szomszéd”; illetve kiírtam a vezetéknevet ott, ahol Lola csak a keresztnevet írja ki, vagy Márai csak a név kezdőbetűit (az ilyen betoldásokat a szövegkönyvben dőlt zárójelek közé tettem).

Egy színpadi előadásban a hangosan kimondott szavaknak más a súlyuk, más az erejük, más a hatásuk, mint amikor ugyanezeket a szavakat olvassuk. Olyan szövegek nem kerültek bele a szövegkönyvekbe, amelyek túl intimek ahhoz, hogy azokat élőszóban előadjuk. Hisz Lola, aki nem szánta kiadásra a naplóit, sok ilyen részletet is leírt. Nagyon őszintén, nyíltan beszél női problémáiról, egészségügyi gondjairól, lelke legmélyét megmutató álmairól, és néha nyersen, igazságtalanul keményen ír bizonyos emberekről. Én nem tartottam volna ízlésesnek, ha ezek a legmélyebb, személyes ügyek, vagy egy-egy pillanatnyi impulzus, hangulat diktálta szövegek elhangzanak az előadásban.

A terjedelmi korlátok miatt – mivel egy-egy előadás körülbelül másfél óra hosszú lehet – a szövegkönyvbe nem kerültek bele a teljes naplókban leírt fontos történelmi események, kivéve, ha ezek a történések mélyen érintették valamelyiküket, vagy kiemelkedően nagy hatással voltak kettejükre. Fontos szempont volt számomra az is, hogy „beszélgetéseikben” – vagy éppen abban, ahogyan „elbeszélnek” egymás mellett – megjelenjen Lola finom, néha éles humora, és Márai pikírtsége, helyenkénti cinizmusa. De legfőképpen az egymás iránti érzelmeik voltak nekem nagyon fontosak, annak megmutatása, hogy azok miként hullámzanak együtt, olykor meg nagyon külön, mert ez is a kapcsolatukról szól.

A naplóin keresztül jól rá lehet érezni, milyen egy ember. Főleg, ha azokat nem majdani publikálásra írja, hanem úgy, ahogy Lola: abban a tudatban, hogy soha senki nem fogja olvasni. Kivéve, persze, Sándort. Mert Lola tudta, hogy a férje beleolvas a naplóiba. És ő is beleolvasott Márai naplóiba. Nekik természetes volt, hogy feltárják magukat egymás előtt. Ha nem tudtak beszélgetni, mert épp a kapcsolatuk nehéz periódusát élték – Lola írja is, hogy „Vele nem lehet kibeszélni” –, akkor így üzentek egymásnak. Tudjuk, hogy az elkészült műveket mindig Lola olvasta először, de – néha titokban, még azelőtt, hogy erre Márai megkérte volna – beleolvasott a készülő művekbe is. És abból is kiérezte, mi van a férjével.

Visszakanyarodva oda, hogy egy intim naplóból jól meg lehet ismerni egy embert: én rendkívül izgalmas, nagyon szuverén egyéniséget „ismertem meg” Lolában. Egy érzékeny, erős, bölcs, jó humorú, nagy távlatokban gondolkodni tudó nőt, aki ugyanakkor tele van félelmekkel, szorongással, komplexusokkal. Aki rajong férje tehetségéért, és értőn, de kritikusan olvassa minden művét. Márai Sándor naplóiban is rátaláltam azokra az eddig szemérmesen rejtve maradt részletekre, amelyek Lolához fűződő érzéseiről, érzelmeiről, róla való gondolatairól tanúskodnak, és amikből kiderül, hogy kettejük kapcsolatában milyen szélsőséges érzelmeket élt meg, és milyen gyöngéden, aggódva tudta szeretni ő is Lolát, és örökbe fogadott fiukat, Janikát.

Nagy érzelmi amplitúdókat megélő emberek voltak mindketten. Naplóikat olvasva olyan élénken láttam már őket, mintha filmet néznék, és ezt, az én belső filmemet akartam megmutatni az előadás-sorozatban a közönségnek is. Szeretném, hogy a nézők – és most az olvasók is – láthassák Lolát és Sándort együtt, ahogy élik a mindennapjaikat, ahogy egymáshoz és a nevelt fiukhoz, Jánoshoz viszonyulnak, ahogy egymásra reagálnak, ahogy beszélgetnek. Ahogy eltávolodnak egymástól és aztán újra összekapcsolódnak.

Ők ketten egymásnak a Minden voltak, akár jó, akár rossz periódust éltek együtt, sőt akkor is, amikor éppen nem éltek együtt.

Számomra nagy élmény, hogy ezen a „tükörnapló”-párbeszéden keresztül megmutathatom a közös életüket, ezt a mindenen felülemelkedő, mindvégig tartó kivételes összetartozást.

Emigrációs éveik során éltek 3 évig Nápolyban, 15 évig New Yorkban, majd 13 évig újra Európában, Salernóban. 1980-ban költöztek át San Diegóba. De ottani életükről Lola már nem írt. Utolsó naplóbejegyzésének dátuma 1979. március 22., helyszíne San Diego, ahol akkor „terepszemlén” jártak, már készülve arra, hogy elhagyják Európát, felszámolják a salernói lakást, amely az emigráció évei alatt az egyetlen saját tulajdonú otthonuk volt.

Az én „vezérfonalam” a szövegkönyvben mindvégig Lola naplója volt, így őt követve ott hagyom abba kettejük történetét, ahol ő abbahagyta az írást.

Epilógusként a 80 éves Márai Sándor Loláról írt szerelmes szavaival végződik ez a történet.

Köszönöm nagyszerű kollégámnak, Hegedűs D. Gézának, hogy örök-fiatal, impulzív lényével partnerem és játszótársam az előadásokban. Ő régóta avatott ismerője a Márai-életműnek, hiszen évek óta játssza a Hallgatni akartamot Márai Sándor bőrébe bújva. Nagyon inspiráló számomra, milyen jól megértette, támogatta elképzelésemet, és szakmai tanácsaival is segítette a szövegkönyvek összeállítását. Nagy kíváncsisággal tartott velem Márai Ilona megismerésében is. Köszönöm, hogy ilyen mély empátiával mutatja meg az eddig kevéssé ismert, kapcsolatukban szélsőséges érzelmeket is megélni tudó, Lolát és Janikát mélyen szerető Márait.

Köszönöm Kirschner Péternek és dr. Samu-Takáts Annamáriának, a Magyar Zsidó Kulturális Egyesület vezetőinek, hogy anyagi forrás előteremtésével is támogatták az előadás-sorozat megvalósulását.

Péternek kiemelten köszönetet mondok azért is, mert első pillanattól hitt abban, hogy meg tudom valósítani azt a „hagymázas” ötletet, hogy egy képzeletbeli filmsorozatot színházi sorozatként játsszunk el.

Köszönettel tartozom Nagy Zsejkének, a Betűbe zárva naplókötetek szerkesztőjének, mert az ő támogató közbenjárására kaptam a Helikon Kiadótól – személy szerint a kiadó igazgatójától, M. Nagy Miklóstól – lehetőséget arra, hogy a teljes Lola-naplót és a Márai-életművet használhassam. Köszönöm Nagy Irma Ildikónak, a Helikon Kiadó munkatársának, hogy minden kérdésemre, kérésemre azonnal reagált és mindenben segítségemre volt.

Ami pedig ezt a könyvet illeti: köszönöm M. Nagy Miklósnak, hogy kíváncsian megnézte az előadásokat, mert fontos volt nekem a támogatása, és reméltem, hogy tetszik majd neki a végeredmény. Ez a reményem teljesült. De azt még csak el sem képzeltem, hogy ez az én „Lola-Márai kalandom”, szintén Miklós jóvoltából, oda vezet, hogy most az előadások szövegkönyve megjelenhet a Helikon Kiadónál, és én előszót írhatok hozzá.

Takáts Andrea

Ezt a könyvet nem tartaná az olvasó a kezében, ha Márai Lola naplóját 2022-ben a Helikon Kiadó nem adja ki. A két kötet megjelenését hatalmas siker övezte, érdeklődést keltve színházi alkotókban is, akik minden szövegben a lehetséges drámát kutatják. Takáts Andrea színésznő, aki sok színpadi műnek nemcsak szereplője, de gyakran dramaturgja is, a Lola-napló 1688 oldalán rejlő vallomásos szövegekben hatalmas drámai lehetőséget látott. Megértve, hogy Márai Sándorné Matzner Ilona személyisége, élete valóban Betűbe zárva, társtalan maradna, ha nem olvashatnánk vele párhuzamosan férje, Márai Sándor ugyanazon években, hónapokban, napokban írt naplójegyzeteit is, Lola reflexióival ütköztetve, drámai viszonyba helyezve azokat. A hatalmas dramaturgi munkának köszönhetően erős, konfliktusos, olykor humoros, máskor feszült helyzetekben gazdag felolvasószínházi szöveg született, melynek főszereplői Lola, Takáts Andrea és Sándor, szerény személyem, Hegedűs D. Géza. A dramaturgnak öt részbe, ötször másfél órába sikerült sűrítenie a naplóbejegyzésekben feltorlódó drámai időt, Márai Lola és Márai Sándor önkéntes száműzetésben, hontalanságban megélt közös életét 1948 és 1979 között. Ebből az anyagból született meg ez a könyv.

A két ember szándéka más és más volt a naplóval. Lola – ez kiolvasható a lejegyzett sorokból – csak magának írta a naplókat, iszonyatos magányát próbálta oldani az idegen világban, amikor a „süket Isten” csöndjéből, a semmiből, öngyógyító pszichológiai gyakorlatként rögzíti, megszilárdítja, talpalatnyi valósággá alakítja egy-egy adott, konkrét nap minden tapasztalatát, emlékét, érzelmi vetületét. Márai Lola több mint hatvan évig volt Márai Sándor felesége. Az ő naplóinak köszönhetően láthatjuk meg, hogy az emigráció vándorévei, gyakran semmiben való kószálásai, otthonkeresései során milyen is volt a körülöttük zajló élet Svájcban, Olaszországban, Amerikában, a levelekben, újságokban, rádió- és televízió-híradásokban tükröződő Magyarországon. Megismerhetjük a nemegyszer változó közvetlen környezetüket, értesülhetünk a világban történő eseményekről, a robotos, pénztelen hétköznapokról, az emberi kapcsolatokról, a rokonokról, barátokról, munkatársakról, közeli vagy távoli ismerősökről, Lola álmairól, az örökbe fogadott kisfiuk, János iskoláiról, szocializációjáról. De ami a legizgalmasabb – mivel precízen vezetett naplóról van szó –, napra pontosan követhetjük Márai Sándor emigrációban született alkotásainak sorsát a művek születésétől a publikációjukig. Márai Lola naplóit olvasva harminc éven át napról napra követhetjük a Márai házaspár életét.

Márai Sándor viszont a naplóírást nem az emigrációban kezdte. A Napló hatalmas anyaga, 1943-tól 1989-ig, az író haláláig, majd fél évszázadot ível át. Miközben Márai folyamatosan önmagával beszélget, nem mond le a nyilvánosságról. A napló fölé görnyedve, magányában is az utókor színpadára képzeli magát. Naplóját írógéppel írja, és éppúgy őrzi minden lapját, mint a regényei kéziratát. Ezeket aztán később, több periódusban, könyvek formájában meg is jelenteti. A naplóírás a belső emigrációba vonulással kezdődött, még Magyarországon, ugyanakkor az önkéntes száműzetés évtizedei alatt az irodalmi megnyilvánulás új formájává nőtte ki magát. Mondatainak megformáltsága, tudatos szerkesztettsége, szellemessége, analitikus, filozofikus, ironikus tónusai úgy hatnak, mintha nem naplóról, hanem a nagyközönségnek szánt emlékiratról, az írói tudatfolyam irodalmi formában történő megjelenéséről lenne szó. A Napló Márai írói munkásságának egyik legnagyobb, legminőségibb művészi teljesítményévé vált. Az igazi mintát ehhez a Márai által többször hivatkozott Marcus Aurelius, a sztoikus császár adja, aki uralkodása idején, 170 körül, valahol a mai Bécs táján, a Duna partján írta napló formájában vonzó, szemlélődő, barbárságot megvető, humánummal teli gondolatait. Ez a sztoikus magatartás a példa a naplóbejegyzésekben, amikor elménkig hatoló, tapintatlan látleletét kapjuk Magyarország, Európa, Amerika, a Glóbusz társadalmi, történelmi eseményeinek úgy, hogy Márai Sándor mindezt távolságtartással, kívülállóként szemléli.

Ez a két napló ölelkezik, fonódik most össze Takáts Andrea kolléganőm kiváló dramaturgi munkájának köszönhetően, és így lett ez a könyv ma jelentős kordokumentummá. Márai Lola 1979-ben abbahagyta a naplóírást, 1986-ban bekövetkezett haláláig már egyetlen sort sem írt. Márai Sándor élete végéig építette láthatatlan szellempalotáját. Az 1988-as Naplóban a következőt olvashatjuk tőle: „Egy futár Pestről. Három könyvkiadó szerződési ajánlatát hozza és más ottaniak hívását. Nem adok engedélyt semmiféle ottani kiadásra, amíg az orosz megszálló sereg ott van. És ha azok elmentek, tartsanak otthon külföldi ellenőrzés mellett demokratikus, szabad választásokat. Elébb nem engedem semmiféle írásom kiadását. Hívnak haza, műemléket akarnak csinálni belőlem és a könyveimből. Mindent újra kiadnak, bőrbe kötve, engem is. A műemlékek közös sorsa, hogy a kutyák végül lepisálják a talapzatot.”

Élete utolsó éveiben Márai elvesztette a feleségét és elvesztette a fiát, Jánost is. A XX. századdal egyidős író teljes magányban, 1989. február 21-én San Diegóban, önkezével vetett véget életének. Halála után Márai Sándor művei itthon és külföldön is hatalmas sikereket értek el. Így például olasz, francia, német, spanyol, portugál és angol nyelvterületen, valamint számos kelet-európai nyelven is. Amikor 1998-ban A gyertyák csonkig égnek című regénye megjelent Olaszországban, a könyv eladásai meghaladták a százezer példányt. A Márai-kötetekből eladott példányok száma elérte az egymilliót a kétezres évek elején Németországban. Reméljük, hogy ez a könyv, ez a különleges kordokumentum szintén sikert arat majd.

Hegedűs D. Géza

I.

Nápoly
(1948–1952)

1948

⯈ Lola

Budapest, VIII. 19.

Megkaptuk az útleveleket. Majdnem csalódásérzés, hogy el kell menni. Szívfájdalom – könnyedebben kellene csinálni, érzelmileg is. Úgy érzem magam, mint a bibliai Ruth: „Ahol te vagy, ott vagyok én, ahol a te hazád, ott az én hazám.”

VIII. 31.

18 csomaggal elindulás. Mindenki izgatott, meghatott, én is, ő is. Fél 3-kor indulás Zürichbe.

Zürich, IX. 1.

Lajos /nagybátyám/-tól távirat – új címe Nápolyban. Mikorra várhat? Izgalmunk lassan elcsendesedik. A világ kezd kinyílni.

Márai Sándor ⯇

Az útról két erős emlékem maradt. Egyik: a magyar detektív a határon, aki megnézte útlevelünket, és csendesen ezt mondta: „A viszontlátásra.” Hanglejtése rezignált volt, nem lehet elfelejteni.

A másik: a fiatal orosz katona, aki éjfél után, mikor az ennsi hídon állt a vonat – itt végződik a vasfüggöny –, belépett a hálófülkébe, elkérte, majd visszaadta az útleveleket és némán, komolyan szalutált. Emlékszem az arcára. Ebben a pillanatban kezdődött az a „más”, ami – most már biztosan tudom – nagyon sokáig fog tartani.

⯈ L.

IX. 15.

Laxéktól levél New Yorkból. Örülnek, hogy eljöttünk, kérdik, miben segíthetnek. Tanácskozások jövőről.

Genf, X. 1.

Lax Henrik és Klári páratlanok. Valóban segítenek talpra állni! Elküldték a pénzt. Hat hónapra megoldja helyzetünket.

X. 9.

Levél Lajostól, van lakás Nápolyban.

M. S. ⯇

Nápolyba megyünk, ott élünk télen át. Honvágyam a tenger után őszinte, erős. Éppen úgy vágyom a tenger, mint a Rózsadomb után. Mindkettő egyformán „haza”.

⯈ L.

X. 24.

Este 11-kor érkezés Nápolyba. Posillipo, via Nicola Ricciardi 7. Csak egy szülő vagy jó testvér várhat így valakit! Nekem Lajos a család! Asztal terítve hideg vacsorával, Janikának játékok elkészítve. Konyha, ebédlő felszerelve, spájzban, amire szükség lehet, gondosan, mintha Apa csinálta volna.

M. S. ⯇

Lola nagybátyja, Lajos öt éve él Itáliában. Belgrádból menekült ide a németek elől. Itt internálták. Most a közelben, Bagnoliban, az egyik IRO-tábor, a Nemzetközi Menekülttábor munkatársa.

Hetek óta fárad, hogy ezt a lakást nekünk megszerezze. A lakás egy posillipói villa második emelete; három szoba, konyha, fürdőszoba, nagy kamra, óriási terasz a tengerre. Rengeteg dús pálma, babér, szőlő, különös, trópusi virágok. Holdfényes éj, a csodálatos díszlet sötét és fehér vonalakkal fénylik.

Lajos csodálatos hideg vacsorát készített; és tüzes bort iszunk, vezúvi bort, aztán mindenki megkeresi a vackát és lefekszik. Most már itt élünk, amíg „történik” valami.

⯈ L.

X. 25.

Első reggel Nápolyban. Napsütés. Minden olyan lágy, enyhe, illatos – a tenger, a pálmafák, a levegő. Takarítás, kőpadlók. A ház tele van hangyával, svábbogárral. Svábirtás DDT-vel (az amerikai gezarol).

X. 27.

Levelek Pestről. Elmi kiköltözött a Zárda utcából, Marcelle unokahúgomék költöztek be. Ő ezen felháborodik. Mit lehet Elmitől várni? Minden gyermeke fontosabb számára, mint Ő. Itt János beíratása a szomszéd iskolába Bernát-barátokhoz. Kétségbeesetten zokog. Megértem, és sajnálom.

XI. 2.

Ma első nap jön a háztartási alkalmazott a Campóból, az átmeneti menekülttáborból. Mária montenegrói, gyors és ügyes. Egyszerre könnyebb a háztartás.

Délután Jánosért tündéri iskolába. Séta az iskola parkjában, a roskadó narancsfák alatt. Édenkert ez az iskola a tengerpart fölött.

XI. 5.

Napsütés, meleg. Nagymosás. Most már mi is bennszülöttek vagyunk, úgy lóg a ruha az erkélyen, mint minden házban. Asztalos jött, megcsinálta a szekrényt, és a raktárba egy rudat a ruháknak, mint Párizsban volt a kis lakásban, ahonnan elindultunk. Most újra elindulunk. Előttem a tenger, a Vezúv, Capri és Sorrento. Mellettem a flittspricc rovarirtó spray és DDT!, és én úgy ülök itt, mint Rodostóban!

M. S. ⯇

November 7.

A Posillipo valószínűtlenül terjengős, vadregényes. Van valamilyen édenkerti fülledtsége. Pálmák, amilyent csak Egyiptomban láttam; a terasszal szemközt Capri sötét szénrajzvonala. Nápoly a domb aljában liheg és zsibong; itt fenn csend van.

Lucullus, a kéjenc valószínűleg nem ok nélkül vásárolt itt villát, Augustus ide járt pihenni, és Vergilius „itt írta legszebb verseit”.

Mi vasárnap este érkeztünk. János csalódott, mert a Vezúv nyugodt volt. „Mit eszik az, aki tüzet hány?…” – kérdezte nyűgösen.

⯈ L.

XI. 10.

Ő reggel elutazott Rómába. Mi este korán ágyban Janikával a hálóban. Leírhatatlanul boldog! Az iskolát szereti, egész nap futballoznak. Rá gondolás Rómába.

M. S. ⯇

Este árad Róma. Végre, hónapok után, pihenek. A Grecóban iszom ürmöst, aztán sodortatom magam a Piazza di Spagna áradásával. Shelley ablakai sötétek. Az angyal elszállt.

Ideje lenne dolgozni kezdeni. Nincs az, hogy „kinek”? Ez csak ürügy. Soha nincs a „kinek”, Shelley-nek sem volt, Keatsnek sem volt. Igaz, bele is haltak.

⯈ L.

XI. 15.

Ő váratlanul megjött délután Rómából. Korán ágyban, szerelem. Mindig szerelem este, és délután egyedül a lakásban. Ezüst nászút – Nápoly, a csábító!

XI. 16.

Este a teraszon valószínűtlen fényben csillog Capri és Sorrento, teliholdfényben a tenger. Egy csillag hull le, éppen arra gondoltam: „Nápolyt látni, és meghalni.” Talán meg fogok halni nemsokára? Ezt kívántam mindig, még egyszer kimászni a gödörből. Felrepülni – látni a világot, megélni a sikert, aztán meghalni. Fájna őket itt hagyni, velük szeretnék még maradni egy ideig. Aztán később, mindenen túl, én akarok először átmenni a változásba.

XI. 24.

Levél Pestről, Marcelle /unokahúgomék/ jönni akarnak decemberben. Levél Rómából, Óváry Zoltán orvos barátunktól, megjöttek az ékszereim Pestről.

M. S. ⯇

Ma dolgozni kezdtem. Írni kezdtem a Polgár vallomásai harmadik, befejező kötetét. Reménytelenebbül még ritkán kezdett ember munkához, mint én ehhez a könyvhöz.

⯈ L.

XII. 1.

Este kellemes éghajlat a fafűtéses kályhában, az ebédlőben. Borozás, rádióhallgatás, a pesti tízórás hírek. Hálószobában petróleumkályha melegít. Nem bírom a bűzt, émelygek tőle. Kérem, lefekvés előtt nyisson ablakot! Megdühödik, rám nyitja, és kimegy az ebédlőbe aludni a gyerekhez.

Reggel felé visszaköltözik a hálóba. Bocsánatot kér, belátja, hogy igazságtalan volt. Ez nem segít rajtam. Eszembe jut, hogy haza szeretnék menni, néhány szükséges holmit összepakolni és elhozni. Ezt ő nem tudja megérteni. Azt hiszi, nem engednek vissza. Kizártnak tartom, hogy engem ne engedjenek vissza. Ha itt akarunk „megtelepedni”, miért nem hozhatom el otthonról a kellékeket? Annyi minden hiányzik. Nem szeretem ezt az életet itt. Nem jó nekem. Értelmetlennek érzem.

M. S. ⯇

Milyen másképpen dolgozom, ha egy este kihagyom a bort! Könnyebben, öntudatosabban! Megéri ez a fanyar mámor, hogy másnap fáradt legyek, nem magabiztos? Hát persze hogy megéri.

⯈ L.

XII. 14.

Ma a rendőrkapitányságon a tartózkodási engedély miatt. Ha nem határidőre kérjük a tartózkodást, be kell írni a kérvénybe, hogy nem akarunk visszatérni Magyarországra, míg a politikai helyzet meg nem változik. Valóban nem akarunk hazamenni addig. De mikor lesz az?

M. S. ⯇

Úgy gondolok mostanában haza, mint egy nőre, akitől egy napon nagy garral elválik az ember, mert megcsalta, mert hűtlen ringyó volt; de amikor kimondják a válást, már nem tudunk haragudni rá, már nem emlékszünk bűneire, már nem jut eszünkbe egyetlen aljassága sem; csak arra emlékszünk, hogy szerettük, csak azt tudjuk, hogy még mindig szeretjük.

⯈ L.

XII. 16.

Együtt a múzeumba. Pompeji és Herculaneum maradványai, képek… Ebéd pizzateriában, vásárlás. Összes Arden-kozmetikum vágyaimat kielégítem. Itthon, vacsora hármasban, utána rádió, lefekvés. Ő külön az ebédlőben. Kezd kialakulni a lakás. Nagyon kellemes.

M. S. ⯇

Ma, december 16-án felmutatták és megvizsgálták a nápolyi dómban San Gennaro, Nápoly védőszentjének leforrasztott fiolában őrzött vérét. San Gennaro vére, amely évenként háromszor mozdul meg, alvadt állapotból buzgó halmazba változik át… nem rossz regénytéma. Minden nagy regény igazi alapanyaga az emberi vér, amely egy napon – így vagy úgy – mozdulni, buzogni, gerjedni kezd.

⯈ L.

XII. 17.

Ő délután elutazik Rómába. A tartózkodási engedély miatt el kell menni, és a csomagokat elhozni Óváry Zoltántól. Ma gyerekéneket hallottam az utcán, játszottak, és a „Nyisd ki, rózsám, kapudat, hadd kerüljem váradat” dallamára énekelték az olasz szöveget.

M. S. ⯇

Dr. Óváry Zoltán segítségével, valamilyen varázslatos összeesküvés segítségével a pesti barátok kiküldték 1945–48-as naplóm közel ezer kéziratoldalát; ez a napló egy visegrádi ház pincéjében leste ezt a pillanatot. Egész éjjel lapozom. Reggel úgy érzem magam, mint valamilyen tivornya, kicsapongás után. Csak most, amikor viszontlátom e jegyzeteket, érzékelem igazán, hol éltem, mi történt velünk. Nem lehet ebből teljesen meggyógyulni.

⯈ L.

XII. 19.

Fodrászhoz, „Adolfo” – a via Calabrittón. Adolfo német, és egy kis Hitler, de jó fodrász. Buzgó segédek jó borravalóért az ajtóig kísérnek. Ő megjött Rómából, elhozta az ékszereket. Hiánytalanul megjött a naplója is. Sürgöny – Marcelle /unokahúgomék/ holnap érkeznek.

M. S. ⯇

A San Gennaro vére mindennél fontosabb. Meg kell írni. Ezért jöttem Nápolyba, talán ezért keltem útra. Egy ember elhatározza, hogy megváltja a világot – ennyi az írás értelme.

Hogyan kell megváltani a világot?

A szerelem, az érzékiség is megválthatja a világot. Csak a pénzt kellene megszüntetni és a betegséget.

Az értelem nem tudja megváltani a világot. Az őrültség egy neme sokat segíthet; például a rögeszme, amelyből cselekedet lesz.

Az értelem csak közbeszólhat, zavarja ezt a vállalkozást. Krisztus nem volt „értelmes”. Megváltó volt, ez más. Buddha a közönyben hitt, a nagy rómaiak a közigazgatásban. Egyik sem vált be, mint az eredmények mutatják.

Én az irodalomban hiszek, a költészetben, a fehér izzásra felhevített önkívületben, amelyben az értelem szemcséi úgy csillognak csak, mint az alkimista tűzhelyében a felbomlott anyag szilárd magjai.

⯈ L.

XII. 21.

Marcelle-ék 24 óra késéssel érkeztek.

Elhozták a konzervnyitómat, a bélelt bundámat, az ő esőkabátját. Semmi többet. Nem volt idejük hozzá. Én elhiszem. Ő megint gyanakvó. Mikor elmennek, mindenfélével gyanúsítja őket, hogy miért jöttek ide. Még sokáig szememre hányja a „családomat”, miért ragaszkodom hozzájuk.

XII. 23.

Este itthon. Marcelle sokat sír. Ő haragszik, Marcelle nyavalygása bosszantja. Megmondja a véleményét neki. Mindenben igaza van! Csak a hang volt kicsit boros. Marcelle bőg, kijelenti, nem jön többet ide. Ő kijelenti, nem akar velük találkozni.

XII. 24.

Karácsony. Ő reggel kijelenti, nem akarja zavarni a családi együttest. Amíg Marcelle-ék itt vannak, elmegy. Átadja nekem az ajándékokat. Nem lehet lebeszélni, elmegy. Karácsonyestére kiveri magát a házból! Nem tehetek semmit, minél jobban marasztalom, annál rosszabb! Pici karácsonyfa, elmaradt ünnepi vacsora, kedvetlenség. A gyerek örül mindennek, éjfélig játszik.

M. S. ⯇

Karácsony este hosszú séta a tenger partján.

Reggel a szállodából találomra lemegyek az utcára. Nagy szél veri a tengert. Egy hajó mellett megyek el, amely Sorrentóba indul. Hirtelen mozdulattal felszállok. A kétórás utat végigtáncolja a hajó. Sorrentóból, a gyékénnyel fedett narancserdők között utazom Pompejibe. Buda ostroma óta nem hat rám olyan különösen ez a romváros, mint mikor először láttam.

A lávaföld a visszaúton sötéten fénylik a napsütésben. Nem is lenne rossz lefeküdni ebbe a zsíros-zaccos lávaföldbe és átaludni néhány százezer évet…

⯈ L.

XII. 25.

Estefelé telefonál, mit csinálunk? Rábeszélésünkre holnap reggel hazajön, ha Marcelle-ékkal nem találkozik többet.

XII. 31.

Éjfélkor pezsgő. Kint tűzijáték, szünet nélküli durrogás a nápolyi ünneplés. A teraszra kidobni egy régi edényt nápolyi babona szerint. Éjfélkor rádión hallgattuk a Himnuszt, a Szózatot! (Van pofájuk hozzá!) Utána az Internacionálét!

M. S. ⯇

Szilveszter. Nincs kedvem mérleget csinálni. Otthon és a világban felnyílott a pokol kapuja. Nincs többé semmim, csak ez a bizonyosság. Ennek kell élni.

Tartalom

Takáts Andrea előszava

Hegedűs D. Géza előszava

I. Nápoly (1948–1952)

II. New York I. (1952–1956)

III. New York II. (1957–1962)

IV. Salerno I. (1962–1968)

V. Salerno II. (1968–1980)

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Borítóterv Féder Márta

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 540 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License