© 2024 Fiala Borcsa

© 2025 Kolibri Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva

Borítóterv és illusztráció © Bernát Barbara

Térkép © Müller Péter

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-615-122-028-3

PROLÓGUS

A „mi lett volna, ha” dominója

A történelem valójában rengeteg „ha” kígyózó sorozata. Megannyi dominóé. Ha ez nem így történt volna, az sem úgy alakul. Ha emez nem úgy dönt, az sem történik meg.

Ez a mi történetünkre is igaz.

Ha a zsolnai gyerekkórust szállító busz nem robban le egy Budapesttől kétszáz kilométerre lévő kis bányászfalu mellett, a tárnák mélyén agonizáló éjfekete köd sohasem szabadul ki szorult helyzetéből, és minden bizonnyal ott éri a vég. És akkor a budapesti gyerekek sem kerülnek olyan rettenetes helyzetbe, az újságok nem kezdenek el arról cikkezni, hogy a mai fiatalok reménytelenül ostobák és motiválatlanok, nem támadják meg varjak az iskolaújság szerkesztőségének három munkatársát, és Bogi szobájában sem bukkan fel egy szekrény méretű taxisofőr, a kezében egy visító láncfűrésszel.

1. FEJEZET

A falu, ahonnan jó és rossz is menekülőre fogta

Az egész lénye fájdalmasan kongott az ürességtől. Ez normális esetben ingerültté tette volna, de mostanra már mérgelődni sem volt ereje. Érezte, ahogy napról napra fakul a testét alkotó éjfekete, sűrű köd, óráról órára foszlik, hogy aztán hamarosan egészen elhalványodjon, majd semmivé legyen. A szemében már alig-alig pislákolt a vörös láng.

Az éhség – ami korábban soha nem volt ennyire kínzó, mint most – még jó szolgálatot is tett neki. Elszántabbá és leleményesebbé vált tőle. Kedvére volt, hogy vadászat előtt hagyja felduzzadni magában a gyötrő vágyat a táplálék után. Megvárta, amíg a bensejét csordultig tölti a méregzöld, poshadt gonoszság, és csak akkor indult portyára. A fortyogó indulat adta meg a zsákmányszerzés ízét, a zamatát. Ám mostanra annyira legyöngült, hogy még egy hirtelen mozdulat is végzetes lett volna. Nem tehetett mást, mint hogy összezsugorodva, erőtlenül meglapul a régi bánya mélyén.

Várt.

Minden molekulájával arra koncentrált, hogy életben maradjon. Addig, amíg valami csoda folytán újra táplálékhoz nem jut. Ha ez hamarosan nem történik meg, biztosan elpusztul.

Az életösztöne diktálta egyetlen feladata: megerősödni annyira, hogy el tudjon innen menekülni. El ebből a kiszáradt, meddő tájból, ami gazdag ígéreteivel idecsábította évekkel ezelőtt.

Milyen más volt akkor minden!

Fent a felszínen, a kis bányászfaluban csak úgy nyüzsgött az élet. Rengetegen költöztek ide a szebb élet reményében. Akadt munkája bőven a férfiaknak, akik asszonyt is hoztak a házhoz, legyen, aki gondoskodik róluk, amikor feljönnek a föld alól egy nehéz nap végén. A nők szerették a szorgalmas, erős férjeiket, büszkék voltak rájuk. Hamarosan vidám gyerekzsivaj töltötte meg a hófehér házikók körül kacskaringózó utcákat.

Ez vonzotta őt is ide, ez a szerfelett boldog embertömeg, ezek a vidám gyerekhangok.

Csakhogy mind elszámították magukat.

Ő is, és a férfiak is.

A környékbeli bányákról kiderült, hogy messze nem olyan ígéretes lelőhelyek, mint remélték. A föld csak a felszíni rétegeiben kínált számukra mesés kincseket, ahogy idővel elkezdtek mélyebbre is ásni, ott már szinte csak a puszta földet kaparták. Ahogy teltek az évek, a tulajdonosok egyik bányát záratták be a másik után, az egykor vidám és gazdag falu hamarosan szomorú pusztasággá változott. A férfiak gondterhelten tértek haza otthonaikba, hogy aztán másnap újra visszamenjenek a föld alá, immár remények nélkül.

Mégis az asszonyok voltak azok, akik először felvetették: el kellene innen költözni, méghozzá minél messzebbre. Először csak megemlítették, mintegy mellékesen, miközben a vacsorát tálalták. Mikor ezzel nem értek célt, akkor sírva könyörögtek, összetett kézzel rimánkodtak. Majd vad fenyegetőzésbe kezdtek, azt kiabálták, hogy akár így, ahogy vannak, fogják magukat, és itt hagynak mindent, csak a gyerekeket viszik el. Mert ennél, amiben itt kénytelenek élni, bármi jobb. Még földönfutónak lenni is.

Lemondtak volna még az otthonukról is, annyira el akartak menni a falujukból.

Nem az egyre nyomasztóbbá váló nélkülözés űzte őket el. Dolgos családból származtak, tudták, hogyan lehet szinte a semmiből is meleg vacsorát varázsolni az asztalra. Nem is a saját szeszélyük dirigált, hogy megunták volna a szürke bányászéletet. Még a férfiak örök komorságba fordult ábrázata sem kergette volna őket el a házakból.

De képtelenek voltak tovább hallgatni a gyerekeik ijedt sírását, kétségbeesett jajveszékelését, amikor az éjszaka legsötétebb órájában megébredtek az álmukból.

Mert ebben a faluban az elmúlt időkben a gyerekeket rettenetes lidércnyomások kínozták. A nagyokat nem, azokat, akik már elég erősek voltak, hogy munkára lehessen őket fogni a bányákban vagy a ház körül. De a kicsik azok borzasztóan szenvedtek. Már le sem mertek feküdni éjszakánként, rettegtek, hogy milyen rémisztő álom fog ismét a szemükre telepedni.

Hogy mi lehetett a rémálmok oka? Azt senki nem tudta. A kis falu házikóiban éjnek évadján hol az egyik, hol a másik gyerek torkából szakadt fel a velőtrázó sikoly. A furcsa jelenségen úgy tűnt, nem segített semmi. Se a lefekvés előtt kínált kamillatea, se az anyai ölelés vagy a józan apai szó. Nem látszott más megoldás, mint új otthon után nézni, elmenni ebből az elátkozott faluból.

Így esett, hogy egyik család költözött el a másik után, míg a végén nem maradt senki más, csak néhány öregember, meg a lelkész a templomban.

És a haláltusáját vívó, éhes lény a régi bányák mélyén.

Aki tudta: a gyerekek nélkül megsemmisülésre van ítélve. Neki is időben el kellett volna mennie új tájakra, de eltaktikázta magát. Mire észbe kapott, már nem volt a költözéshez ereje.

Ám úgy tűnik, a szeszélyes sors nem válogat azok között, akiknek a kezére óhajt játszani. Mindegy neki, hogy jó vagy rossz a szándéka annak, akit épp megsegít.

Egy különösen szeles, hideg napon – ami talán a legutolsó lett volna a haláltusáját vívó penészszagú gomolygás számára – olyan dolog történt, amire régóta nem volt példa: váratlanul egy marék gyerek bukkant fel a poros utcákon.

Az történt ugyanis, hogy a zsolnai énekkart szállító busz lerobbant a falutól pár kilométerre, miközben egy fellépés helyszínére tartott.

A kórusvezető gondterhelten meredt a fekete füstfelhőket eregető motorházra, hátha az az aggodalmas pillantásoktól majd megembereli magát, ám mindhiába. Végül aztán kénytelen-kelletlen meghozta a döntést: mivel nem éjszakázhatnak az út szélén, szállást kell keresni a gyerekeknek valahol a közelben, amíg kicserélik a bekrepált alkatrészt. Hosszú telefonálgatásba kezdett tehát, magyarázott, könyörgött, rábeszélt és szervezkedett. Végül sikerült elintéznie: a szomszédos falvakból személygépkocsikkal jöttek el a gyerekekért, hogy az átmeneti szállásokra vigyék el őket. A kórus alt szólamát egy horgásztó melletti faházban sikerült elhelyezni a sofőr felügyeletében, a hét mezzót magánházakba fogadták be, a szopránt éneklő fél tucat kislányt pedig a bányászfalu régóta használaton kívüli óvoda tornatermében szállásolták el, a kórusvezető kíséretében.

A lányok cseppet sem bánták, hogy ilyen izgalmas körülmények között megszakadt a hosszú és monoton utazás, hangosan csivitelve rendezkedtek be a tágas, ám igen poros teremben.

A tárnák mélyén lapuló gomolylény e vidám hangok hallatán felemelte a fejét, és a levegőbe szimatolt. Talán még sincs minden veszve! Remény pislákolt volna fel a szívében, ha lett volna neki szíve. Vörös szemében rég elfeledett szikra villant.

A szegény kórusvezető idegrendszerét alaposan kikezdte ez az egész hajcihő, alig várta, hogy végre álomra hajtsa a fejét. Amint lehetett, elköszönt a szoprán szekciótól:

– Jó éjszakát, szép álmokat, reggelig már csend legyen, kíméljétek a hangszálakat, ne feledjétek: fontos fellépésünk lesz! – Azzal a fejére húzta a takaróját, és már el is aludt.

A feketén kavargó lény is lehunyta vörös szemét, és erősen összpontosított. Most végre degeszre eheti magát. A belseje sajgott a hosszú koplalástól, de ennek most vége. Tele kell zabálnia magát, annyi élelmet kell magába tömnie, amennyit csak bír. A ma éjszaka az egyetlen lehetősége, ezzel pontosan tisztában volt.

Lakoma… vagy halál.

Abban a pillanatban, hogy a kórusvezető békésen hortyogni kezdett, vérfagyasztó sikítás rázta meg az óvoda ablakait. A karnagy felkönyökölt, és körülnézett. A szoprán szólam ékessége álmodott rosszat, amiből mintha képtelen lett volna felébredni: csak ült a kölcsönkapott hálózsákba bugyolálva, üveges tekintettel maga elé meredt, és teli tüdőből visított. Hát igen, szép nagy ereje van a hangjának most is, állapította meg a kórusvezető, majd felkászálódott, és a sötétben odabotorkált a lányhoz, hogy megnyugtassa: csupán egy lidércnyomás gyötörte, de most már minden rendben, aludjon vissza szépen, és hagyjon másokat is pihenni, az ég szerelmére.

Ám alig feküdt vissza, újabb velőtrázó rikoltás harsant fel, ezúttal a terem másik sarkából. Az egész helyiséget betöltötte, aminek a karnagy most kivételesen nem tudott örülni, pedig korábban mennyit dolgozott rajta, hogy a lány megtanulja úgy istenigazából kiengedni a hangját. Hát meglett az eredménye.

Ekkor egy harmadik kislány is felriadt, fejhangon jajveszékelve. Fél órával később a negyedik is megállíthatatlanul ríni kezdett, olyan élesen, hogy a kórusvezetőnek a fülére kellett tapasztania a kezét, ha nem akarta, hogy beszakadjon a dobhártyája. Irigykedve gondolt a buszsofőrre, aki nem az üvegrepesztően magas hangú szopránokkal, hanem bársonyos altokkal került egy fedél alá. A mázlista…

Szerencsétlen karnagy végül egy szemhunyást sem alhatott. Az egész éjszakán át tartó visítozástól, sikítástól és rikoltástól a feje reggelre úgy lüktetett, mintha légkalapáccsal estek volna neki.

Fogalma sem volt, mi üthetett a lányokba, de már nem is érdekelte. Hajnali hatkor feladta a küzdelmet, elbúcsúztatta az utolsó morzsányi reményt is arra, hogy kialussza magát. Koromfekete karikákkal a szeme alatt átsétált a falu kocsmájába, és rendelt magának egy liter feketekávét. Itt érte a telefon: az elromlott alkatrészt sikeresen kicserélték, a sofőr már jön is a busszal, hogy felvegye őket.

De még nem voltak túl minden megrázkódtatáson. Csak egy hajszálon múlt, hogy nem ragadtak a faluban még egy éjszakára!

Amikor ugyanis végre-valahára begurult az óvoda elé a busz, és a kialvatlanságtól szédelgő szoprán szólam elindult a jármű felé, hirtelen, a semmiből előbukkant egy gigászi méretű, fekete, loncsos kutya.

Fenyegetően morgott a lányokra, és határozottan elállta a buszhoz vezető utat.

A lányok tanácstalanul megtorpantak, majd párat hátraléptek ijedtükben.

A kórusvezető elindult, hogy kiszabadítsa őket szorult helyzetükből, ám amikor a sátáni fajzat sárgás agyarait kezdte csattogtatni felé, inába szállt a bátorsága.

Végül a sofőr lélekjelenléte mentett ki mindenkit ebből a patthelyzetből: a busszal áttolatott a gazdasági bejárathoz, ahol a lányok a rút állatot kicselezve gyorsan feliszkoltak a járműre, a többiek zajos éljenzése közepette.

Végre folytathatták az útjukat! A szoprán lányok még sokáig borzongva gondoltak vissza a rémálmaikra és a félelmetes bestiára, de aztán hamarosan még a kis falu nevét is elfelejtették.

Azt pedig még csak nem is sejtették, hogy ezzel az egyetlen ott töltött éjszakával milyen hatalmas bajt hoztak a budapesti gyerekek fejére.

A tárna mélyén lapuló szörnyeteg, aki az elmúlt éjszaka során mohón szívta magába az éltető táplálékot, megerősödött annyira, hogy felkerekedjen, és új vadászterület felé nézzen. Olyan otthont keresett, ahol szinte lehetetlen ráakadni, és ahol annyi zsákmányra lelhet, ami örökre jól fogja lakatni.

Amikor leszállt az éj, a régi bánya mélyéből átláthatatlan, sötét köd bukkant elő, majd kihasználva a szokatlanul erős légáramlatokat, ellibegett dél felé.

Az útját rémisztő varjúkárogás kísérte.