ELSŐ FEJEZET

A Dashwood família már réges-régen Sussexben élt. Uradalmuk hatalmas volt, székhelyük, a norlandi kastély, birtokuk közepén emelkedett. Családjuk sok-sok nemzedékének tisztes életmódja kivívta a környékbeli ismerősök jó véleményét. Az uradalom néhai birtokosa agglegény volt, hajlott kort élt meg; élete hosszú esztendeinek osztályosa, házának gazdaasszonya a nővére volt. A hölgy halála, amely a gazdáét vagy tíz évvel előzte meg, nagy változást idézett elő a házban, veszteségét pótolandó, a birtok ura házába hívta családostul az unokaöccsét, Henry Dashwood urat, a norlandi uradalom törvény szerinti várományosát, akire az idős birtokos minden javát hagyni szándékozott. Unokaöccse és a családja társaságában kellemesen teltek az idős úriember napjai. Szeretete napról napra fokozódott irántuk. Henry Dashwood úr és a felesége lesték az öregúr minden kívánságát, nem érdekből, hanem szívbéli jóságból, és ez a birtok urának megadta azt a megnyugtató kényelmet, amelyet kora jogán elvárhatott; gyermekeik vidámsága pedig örömmel tetézte életét.

Előző házasságából Henry Dashwood úrnak egy fia született, második feleségétől három leánya. Fia, megállapodott, tiszteletre méltó fiatal férfi, jómódban élt anyja tekintélyes vagyona révén, amelynek fele rászállt, amikor elérte nagykorúságát. Hamarosan ezután megházasodott, s házassága is csak gyarapította vagyonát. Norland öröklése ezért az ő számára csekélyebb jelentőségű, mint amennyire fontos a húgainak, amazoknak ugyanis – azon kívül, ami majd részükül jut, ha atyjuk örökli a birtokot – csekély vagyonkája volt csupán. Anyjuknak nem volt semmije, apjuk mindössze évi hétezer fonttal rendelkezett; első felesége vagyonának másik fele ugyanis szintén a fiukra száll majd egykoron, s ő csak élete végéig élvezi hasznát.

Az öreg földesúr meghalt, végrendeletét felolvasták, és mint szinte minden végrendelet, ez is éppannyi csalódást keltett, mint örömet. Az öregúr nem volt oly igazságtalan, sem oly háládatlan, hogy idegenre hagyományozta volna birtokát – unokaöccsére azonban olyan feltételekkel hagyta, amelyek az örökség értékét jó felével csökkentették. Mr. Dashwood inkább felesége és leányai, mintsem a maga és fia érdekében kívánta az örökséget: ám a birtokot a végrendelet a fia, és fiának fia, egy négyéves gyermek javára kötötte le, méghozzá oly módon, hogy magának Dashwood úrnak nem adott módot gondoskodnia a szívének legkedvesebbekről s a gondoskodásra legjobban rászorulókról, mert sem az uradalmat megterhelni, sem értékes erdeit pénzzé tenni nem lehetett. Az egészet lekötötték a gyermek javára, aki atyja és anyja társaságában Norlandban tett látogatásain, a két-három esztendős gyermekek szokásos vonzereje révén, meghódította nagybátyja szívét: tökéletlenül ejtette a szót, önfejű volt, mindenféle pajkos csínyt eszelt ki, felverte a házat, s mindezekkel feledtette a szeretetteljes figyelem értékét, amelyet az öregúr évek során át élvezett unokahúga és a leányai jóvoltából. Holott Norland urát nem vezérelte rossz szándék, s a három lány iránti szeretete zálogául fejenként ezer font évjáradékot hagyott reájuk.

Dashwood úr először keserves kiábrándultságot érzett, ám vérmes és vidám természete volt, meg aztán méltán remélhette, hogy jó sok évig él még, s ha józanul él, tekintélyes összeget tehet félre a máris tekintélyes uradalom hozamából, és még gyarapíthatja, jobbíthatja is birtokát. A szerencse azonban, mely oly sokáig késlekedett, csupán egy esztendeig tartott ki mellette. Ennyivel élte csak túl Dashwood úr a bácsikáját, s özvegyére és leányaira, a bácsi hagyatékát is beleszámítva, mindössze tízezer font maradt.

Fiát hívatták, amint a végveszély ismeretessé vált, és Dashwood úr a súlyos betegség sürgető erélyével a lelkére kötötte mostohaanyjának és húgainak érdekét.

John Dashwood urat nem áldotta meg, mint a család többi tagját, heves érzelmekkel az ég; az alkalom mindamellett lelkébe véste az ajánlást, s meg is ígérte, hogy mindent, ami csak hatalmában áll, megtesz a hölgyek jólétéért. Atyja e fogadalom hallatán megkönnyebbült, és John Dashwood úr most már ráért fontolóra venni, mit enged tennie a józan ész mostohaanyja és húgai érdekében.

Nem volt rosszindulatú fiatalember, hacsak meglehetősen rideg természetét és önzését nem tekintjük rosszindulatnak: általában tiszteletnek örvendett, mivel rendes kötelességeinek teljesítésében illőképpen viselkedett. Ha szeretetre méltóbb nőt vesz feleségül, talán még tiszteletre méltóbb lehetett volna – talán még maga is szeretetre méltó lett volna, mert nagyon fiatalon házasodott, és nagyon szerette a feleségét. Mrs. John Dashwood azonban valóságos torzképe volt a férjének – szűkkeblű, és önzőbb még nála is.

Amikor John Dashwood úr szavát adta apjának, azt forgatta fejében, hogy húgai vagyonát fejenként ezer font adományozásával egészíti ki. Akkor még úgy is érezte, hogy képes lenne erre. Jelenlegi jövedelmén kívül évi négyezer fontnak s az anyai vagyon második felének reménye melengette szívét, és nagylelkű gondolatokra serkentette – igen, háromezer fontot ajándékoz nekik: mily szép, mily magasztos cselekedet! Így azután gondtalan lesz az életük. Háromezer font! Csekély kényelmetlenség árán nélkülözheti ezt az összeget. Egész nap ezen morfondírozott, s még azután is jó néhány napig, és nem bánta meg.

Alig temették el Henry Dashwood urat, amikor, anyósának mindennemű értesítése nélkül, megérkezett gyermekével és személyzetével Mrs. John Dashwood. Senki sem vitathatta el ezt a jogát, a ház apjának halála óta a férjéé, viselkedésének illetlensége azonban csak annál súlyosabb, s Mrs. Dashwood helyében bárki, akár csak mindennapi érzésű asszony is visszatetszőnek találta volna, csakhogy az özvegyasszony szívében oly kényes becsületérzés, oly regényes nagylelkűség lakozott, hogy az efféle sértés – akárki adta, akárki kapta – kendőzhetetlen gyűlölet forrása lett. Mrs. John Dashwoodot sosem kedvelte férjének családja; de most sikerült csak igazán bebizonyítania, mennyire nincs tekintettel mások érzékenységére, ha úgy hozza az alkalom.

Mrs. Dashwoodot oly kínosan érintette ez a faragatlan viselkedés, oly mélyen megvetette érte menyét, hogy érkeztekor legszívesebben örökre elhagyta volna a házat, ha szándékának helytelenségére rá nem ébreszti legidősebb leányának szívre ható kérlelése, és maradásra nem bírja mindhárom gyermeke iránti gyengéd szeretete; végül aztán az ő kedvükért nem vitte kenyértörésre a bátyjukkal a dolgot.

Legidősebb leánya, Elinor, akinek tanácsa ily hatásosnak bizonyult, felettébb értelmes, páratlan ítéletű teremtés volt, s ennélfogva már tizenkilenc esztendős korában tanácsadója lehetett anyjának, és cselekedeteivel – mindannyiuk javára – gyakran ellensúlyozta azt a lelkes buzgalmat, amely Mrs. Dashwoodot rendszerint meggondolatlanságra ragadta. Elinor bátor teremtés volt, gyengéd indulatú, erős érzelmű, de tudta, hogyan uralkodjék érzelmein; ezt a tudományt anyja még nem sajátította el, egyik húga pedig meg nem tanulja soha.

Marianne képességeire nézve sok tekintetben felvehette a versenyt Elinorral. Érzékeny, okos leány volt, egyképp buzgó bánatában, örömében, nem ismerte az önmérsékletet. Nagylelkű volt, szeretetre méltó és érdeklődő: minden volt, csak megfontolt nem. Valóban, az alma nem esett messze a fájától.

Elinort bántotta húgának érzékenysége, Mrs. Dashwood azonban értékelte és táplálta. A mindent elsöprő fájdalom, amely kezdetben gyötörte őket, mesterkedésük folytán megéledt hamvaiból, szították, újra- meg újrateremtették. Tökéletesen átadták magukat bánatuknak, minden tükörben maguk nyomorúságának megnagyított képét keresték, s eltökélten visszautasították a jövő bárminő vigasztalását. Elinort is mélyen érintették az események; ő azonban állta a kihívást, vállalta a harcot. Tárgyalt bátyjával, fogadta érkező sógorasszonyát, s illő figyelemmel bánt vele, mi több, képes volt még anyját is hasonló erőfeszítésre bírni, hasonló türelemre buzdítani.

Margaret, a legkisebb leány, jó kedélyű, jóindulatú gyermek volt, már jócskán beléoltódott Marianne érzelmessége, értelmességéből viszont jóval kevesebb, s tizenhárom éves korában nem volt érettebb korú nővéreihez fogható.

MÁSODIK FEJEZET

Mrs. John Dashwood tehát megtelepedett Norlandban mint a kastély úrnője, anyósa és sógornői pedig vendégsorba szorultak. E minőségükben csöndes udvariassággal kezelte őket, férje pedig annyi kedvességgel, amennyi a maga személyén, feleségén és gyermekükön kívül más emberi lény iránt kitelt tőle. Csaknem őszintén kérlelte őket, tekintsék Norlandot otthonuknak; s mivel Mrs. Dashwood kielégítőnek tartotta a tervet, hogy amíg a környéken megfelelő házat nem talál, ott marad – a meghívás elfogadtatott.

Lelkiállapotával tökéletesen összehangzott, hogy tovább tengesse életét ott, ahol minden egykori boldogságára emlékeztetett. A vidámság óráiban nem volt az övénél vígabb kedély, s nálánál tökéletesebben nem bírhatta senki a boldogságnak ama vérmes reményét, amely szinte már a boldogság maga. Ám ha gond érte, csakoly hévvel ragadta el képzelete, túl minden vigasztaláson, ahogy örömét sem mérsékelhette semmi.

Mrs. John Dashwoodnak sehogy sem volt ínyére, amit férje a húgai megsegítésére tervezett. Hogy drága kicsiny fiuk vagyonát megkurtítsák háromezer fonttal – hisz ez maga volna a legkeservesebb nyomorúság! Kérlelte férjét, gondolná meg a dolgot. Hogy számolhat el lelkiismeretével, ha ily hatalmas összegtől fosztja meg egyetlen gyermekét! S miféle jogcímet formálhatnak a Dashwood kisasszonyok, akik végtére csupán féltestvérei – s ez Mrs. John szemében nem is volt rokonság –, a nagylelkűség ily tetemes adójára? Köztudomású, hogy egyazon férfi más-más házasságából származó gyermekei között sosincs szeretet, s miért is tenné tönkre magát, meg az ő szegény kicsi Harryjüket azzal, hogy valóságos vagyont ajándékoz féltestvéreinek?

– Atyám kérése volt – felelte a férje –, hogy támogassam özvegyét és leányait.

– Nem tudta, mit beszél, nekem elhiheted, tíz az egyhez, hogy akkor már nem volt magánál. Ha józan eszének teljes birtokában van, nem is kért volna arra, hogy vond el édesgyermekedtől vagyonának fele részét.

– Nem kötött ki meghatározott összeget, kedves Fannym, mindössze arra kért, hogy támogassam őket, és tegyem helyzetüket gondtalanabbá, mint ahogy neki hatalmában volt biztosítani. Talán jobb lett volna, ha egészen rám bízza a dolgot. Alig hihette, hogy én nem gondoskodom róluk. Mivel azonban ígéretemet kívánta, mást nem tehettem: engedelmeskedtem legjobb képességem szerint. Az ígéret elhangzott, teljesíteni kell. Segítenem kell rajtuk, amikor elhagyják Norlandot, és új otthonukba költöznek.

– Nos jó, segíts hát, csak éppen ne háromezer fonttal. Gondold csak meg – tette hozzá a fiatalasszony –, ha megválsz a pénztől, soha vissza nem tér. Húgaid férjhez mennek, és a pénztől örökre elbúcsúzhatsz. Ha persze valaha is visszakerülhetne a mi szegény kicsi fiunk kezébe…

– Nos, ez valóban más lenne – mondta felettébb komolyan a férj. – Eljöhet még a nap, amikor Harry bánná, hogy ilyen hatalmas összegtől váltunk meg. Ha történetesen népes családja lesz, jó hasznát veheti minden csekélységnek.

– Meghiszem azt!

– Akkor talán valamennyi fél érdekében jobb lenne, ha az összeg a felére csökkenne. Ötszáz font is busásan gyarapítaná vagyonukat.

– Ó, el sem mondhatom, mennyire! Volt-e már fivér a földön, aki ennyit tett húgaiért, ha akár vér szerinti testvérei is? És így… csupán féltestvérként… Ó, micsoda nagylelkűség izzik tebenned!

– Nem szeretek fukarkodni – válaszolta a férje. – Szívesebben vagyok túlságosan bőkezű, mint egy kicsit is szűkmarkú. Igazán senki sem mondhatja, hogy nem tettem értük eleget: bizonyára ők maguk sem számítanak többre!

– Ki tudhatja, mire számítanak – mondá a hölgy –, de mi az ő reményeikkel ne törődjünk: az a kérdés, mit áll módodban tenni.

– Természetesen, s azt hiszem, módomban áll mindegyiküknek ötszáz fontot ajándékozni. Hisz nem tekintve azt, amit én adok nekik, így is fejenként háromezer font száll rájuk anyjuk halálakor… bármely fiatal nő számára valóságos vagyon.

– Meghiszem azt, s most ráébresztettél, hogy ennél többre nincs is szükségük. Tízezer fonton osztoznak hárman. Minden bizonnyal jól mennek majd férjhez, ha meg nem, jómódban élhetnek hárman a tízezer font kamataiból.

– Igaz, s épp ezért, ha a dolgot fontolóra vesszük, nem is tudom, nem volna-e tanácsosabb inkább az anyjukon segíteni, még életében… holmi évjáradékfélére gondolok. Annak ő is, húgaim is hasznát vennék. Évi száz fontból kényelmesen megélhetnek mindannyian.

Felesége azonban tétovázott egy kissé, mielőtt beleegyezését adta volna e tervhez.

– Meg kell hagyni – mondotta –, jobb, mint egy csapásra ezerötszáz fonttól megválni. Persze, ha Mrs. Dashwood elél tizenöt évig, ugyancsak rajtavesztünk.

– Tizenöt évig! Kedves Fannym, feleennyit sem érhet már az ő élete!

– Meglehet, ám ha jól megfigyeljük, ahány évjáradékos, mind örökké él. Mrs. Dashwood derék, egészséges asszony, és alig negyvenesztendős. Az évjáradék nem tréfa, minden áldott évben esedékes, nincs előle menekvés. Te nem tudod, mit cselekszel. Nemegyszer láttam már, micsoda bajnak lehet kútfeje az évjáradék, apám végakarata értelmében anyám is ezt a koloncot hordozta; három öreg, kiérdemesült cselédünknek kellett évjáradékot fizetnie, s magad sem hinnéd, milyen nyűg volt elviselnie. Évente kétszer volt esedékes a fizetés, no és a gond, hogy hogyan kapja meg a járadékos! Az egyikről úgy hírlett, meghalt, azután kiderült, hogy egy szó sem igaz az egészből. Anyám valósággal a betege volt. Jövedelmét szinte nem is mondhatta a magáénak, hisz örökös igények terhelték, s apámnak ez az intézkedése annál is kárhoztathatóbb volt, hisz máskülönben a pénz mindenféle megkötés nélkül anyám rendelkezésére állott volna. Ez olyan borzadályt keltett bennem mindenféle évjáradék iránt, hogy a világ minden kincséért sem vagyok hajlandó efféle kötelezettséget vállalni.

– Meg kell hagyni – mondta erre Mr. Dashwood –, kellemetlen dolog, hogy az ember jövedelmét így szipolyozzák. Az ember vagyona, mint anyád oly helyesen mondta, szinte nem is az övé. Semmiképp sem kívánatos, hogy minden egyes fizetési napon ily rendszeres összegtől kényszerüljünk megválni: az embert ez megrabolja függetlenségétől.

– Kétségtelenül, s végtére még köszönetet sem kapsz érte. Ők biztonságban tudják magukat, te csak azt teszed, amit elvárnak tőled, hálát nem remélhetsz érte. Én a te helyedben a józan megfontolásra hagyatkoznék. Nem kötném le magam évi összeggel. Még eljöhet az az esztendő, amikor ugyancsak alkalmatlan lesz száz fontot, vagy akár ötvenet megvonni magunktól.

– Azt hiszem, igazad van, szerelmem, ne beszéljünk hát évjáradékról, sokkal nagyobb segítségükre lesz, ha alkalmanként adok nekik valamit, mintha évi járadékot húznának: hisz csak igényesebb életmódra kapatná őket, ha nagyobb jövedelemre hagyatkozhatnánk, s az év végére nem gyarapodnának egy garassal sem. Imitt-amott ötven font ajándék kisegíti őket, ha netán pénzszűkébe kerülnek, és így állhatom apámnak tett ígéretemet.

– Meghiszem azt. Ha kellően fontolóra vesszük a dolgot, apád bizonyára nem is gondolt arra, hogy pénzt adj a féltestvéreidnek. Egészen másfajta segítséget várt volna, s joggal, tőled: például hogy megfelelő kis házat keress nekik, segíts a költözködésnél, s amikor itt lesz az évadja, halat-vadat küldj asztalukra. Életemmel kezeskednék érte, hogy ennél többre nem gondolhatott; ugyancsak különös lenne akármi más, és a józan észnek is ellentmondana. Gondold csak meg, kedves Dashwood uram, mily fölös jólétben élhetnek mostohaanyád és leányai a hétezer fontjuk kamatából, hozzá még mindegyik leány ezer fontja ötven-ötven fontot kamatozik, s ebből bízvást megfizetik majd anyjuknak a kosztot és a kvártélyt. Mindenestül ötszáz fonton osztoznak évente, s négy nő kívánhat-e többet ennél? Hisz oly olcsón élnek majd! A háztartás jóformán semmibe sem kerül. Nem lesz hintójuk, fogatuk, s szolgaszemélyzetük is alig, vendégeket nem fogadnak, jóformán nem is lesz kiadásuk! Gondold csak el, mily gondtalan lesz az életük! Ötszáz font évente! Megvallom, el sem tudom képzelni, hogy akár a felét is elkölthetnék, s te még ennél is többet szánsz nekik… ugyan, micsoda képtelen gondolat! Tán inkább nekik lenne módjuk, hogy neked adjanak!

– Szavamra, igazad van – mondotta Mr. Dashwood. – Amikor atyám szavamat vette, bizonyára arra gondolt csupán, amit az imént mondtál. Most már tökéletesen értem, s az általad ajánlott nyájas, segítőkész cselekedetekkel ígéretemet szó szerint betartom. Amikor anyám új otthonába költözik, készségesen állok szolgálatára, amennyire erőmtől telik. Talán még néhány bútordarabbal is segítségére lehetek.

– Minden bizonnyal – bólintott Mrs. Dashwood. – Egyvalamit azonban fontolóra kell vennünk. Amikor apád és anyád Norlandba költözött, eladták a stanhilli bútort, de megmaradt a porcelán, az ezüst, az asztal- és ágynemű, s most mindez anyádra szállt. A háza tehát, mihelyt beköltözik, tökéletesen fel lesz szerelve.

– Ez lényeges megfontolás, csakugyan. Igazán értékes örökség! Pedig az ezüst egy része kellemesen gyarapította volna a mi holminkat.

– Bizony, s a porcelán reggelizőkészlet sokkal tetszetősebb, mint ebben a háztartásban. Tán túlságosan is tetszetős olyan házban, amilyet módjukban lesz kibérelni. De ha már így van, üsse kő. Apádnak csupán őrájuk volt gondja. Hidd el: semmiféle hálával nem tartozol apádnak, sem engedelmességgel kívánságainak, hisz nagyon jól tudjuk, ha tehette volna, a világon mindent őrájuk hagy.

Ez az érv támadhatatlan volt. Dashwood úr eladdig ingatag szándékát megacélozta, s végezetül úgy határozott: tökéletesen szükségtelen lenne, ha ugyan nem egyenesen illetlenség, atyja özvegyéért és gyermekeiért többet tenni afféle jószomszédi szolgálatnál, amilyenre asszonya utalt.

HARMADIK FEJEZET

Mrs. Dashwood hónapokig Norlandban maradt; nem mintha ellenére lett volna elköltöznie, amikor a jól ismert helyek látása már nem gerjesztette oly heves érzelmekre, mint gyásza kezdetén, kedélye éledezett, s elméje immár más fáradozásra is kész, mint fájdalmát tetézni a mélabús emlékezéssel, türelmetlenül várta hát az indulást, s fáradhatatlanul tudakozódott Norland közelében megfelelő lakhely iránt – lehetetlennek vélte ugyanis, hogy messzire kerüljön e szeretett helytől. Semmiféle házról azonban nem szerzett tudomást, amely kielégíthette volna a kellemes és kényelmes életről alkotott elképzelését, s egyben megfelelt volna legidősebb leánya józanságának is, akinek higgadtabb ítélete számtalan házat, amely édesanyjának már megnyerte a tetszését, jövedelmükhöz mérten nagynak talált, s ezért elvetett.

Mrs. Dashwood annak idején értesült férjétől, hogy milyen ünnepélyes ígéretet vett fiától az ő boldogulásuk érdekében, s tudta, hogy ez Mr. Dashwoodnak megnyugvást jelentett utolsó földi gondolataiban. Mrs. Dashwood sem kételkedett jobban az ígéret őszinteségében, mint a megboldogult, és leányai érdekét tekintve elégedetten gondolt reá, magamagát illetően azonban szentül hitte, hogy hétezer fontnál sokkalta szerényebb vagyon is bőséges megélhetést biztosít. Örült, hogy leányainak bátyja állja a szavát, magát pedig szemrehányással illette, hogy eladdig igaztalan szívvel viseltetett iránta, hisz nem tételezte fel róla e nagylelkűséget. Mostohafiának négyőjük iránti figyelmes magatartása azonban meggyőzte Mrs. Dashwoodot, hogy a szívén viseli sorsukat, és sokáig tántoríthatatlanul hitt John Dashwood nagylelkű szándékainak őszinteségében.

A félesztendei együttlakás során azonban közelebbről megismerte menye jellemét, s mindinkább fokozódott iránta való megvetése, s meglehet, az idősebbik hölgy udvariassági megfontolásai avagy anyai érzelmei ellenére sem bírhatták volna rá őket, hogy ily sokáig éljenek egy fedél alatt, ha egy sajátos körülmény arra nem készteti Mrs. Dashwoodot és leányait, hogy továbbra is Norlandban időzzenek.

E körülmény pedig a növekvő vonzalom volt Mrs. Dashwood legidősebb leánya és Mrs. John Dashwood öccse, egy kellemes ifjú úriember között, akit kevéssel nővérének Norlandba költözése után ismertek meg, s aki azóta ideje java részét ott töltötte.

Meglehet, némelyik anya az efféle érzelmet merőben az érdek sürgetésére bátorította volna, hisz Edward Ferrars egy jómódban elhunyt úr idősebbik fia volt, más talán épp józan megfontolásból fojtotta volna el, hisz egy csekélyke járadékot nem tekintve, az ifjú jövője mindenestül anyja akaratától függött. Mrs. Dashwood elméjét azonban nem zaklatta egyik megfontolás sem. Beérte annyival, hogy az ifjú szeretetre méltó, hogy szereti leányát, s hogy ezt a vonzalmat Elinor is viszonozza. Mrs. Dashwood elveivel ellenkezett volna, hogy vagyonbeli különbség választhasson el egy szerető párt, akik között a kölcsönös hajlandóság teremtett kapcsolatot; s egyszerűen elképzelhetetlennek tartotta, hogy bárki, aki ismeri Elinort, el ne ismerné érdemét.

Edward Ferrars sem személye, sem fellépése különös kellemével nem érdemelte ki jó véleményüket. Megjelenése nem volt daliás, s modora csak meghittebb kapcsolatban vált kellemessé. Nem volt elegendő önbizalma, s ezért megfelelő fellépése sem, ám amikor leküzdötte természetes elfogódottságát, viselkedése nyílt és gyengéd szívre vallott. Jó értelmi képességekkel született, s neveltetése ezt csak öregbítette. Ám sem kedve, sem tehetsége szerint nem felelhetett meg anyja és nővére kívánságainak, akik azt szerették volna, ha Edward kitünteti magát mint… mint… maguk sem igen tudták, micsoda. Az volt a vágyuk, hogy ilyen vagy olyan módon, figyelemre méltó világfi legyen. Anyja a politika irányába akarta terelni az érdeklődését, bejuttatni a parlamentbe, vagy kapcsolatot teremteni számára az akkori idők nagy embereivel. Mrs. John Dashwood elképzelése is hasonló volt, ám amíg e magasztosabb áldások birtokába nem kerül az öccse, becsvágya azzal is beérte volna, ha az ifjút – ha máshol nem – négylovas hintóban látja. Edwardot azonban nem vonzották sem a nagy emberek, sem a hintók. Vágyai netovábbja a házi kényelem s a magánélet nyugalma volt. Szerencsére az öccse ígéretesebb hajlamokkal bírt.

Edward már hetek óta időzött a házban, amikor magára vonta Mrs. Dashwood figyelmét, az idősebb hölgy érzékeit akkori fájdalmas lelkiállapota ugyanis eltompította a környező világ tárgyai iránt. Annyit látott csupán, hogy az ifjú csöndes és szerény, s ezért kedvelte. Nem zaklatta keserves lelkiállapotában henye fecsegéssel. Mrs. Dashwood akkor figyelt fel Edwardra, és hangolódott iránta jóindulatra, amikor Elinor egyszer megjegyezte, milyen nagy a különbség Edward meg a nővére között. Épp ez a különbség volt az ifjú leghatékonyabb szószólója Mrs. Dashwood előtt.

– Elég, ha annyit mondunk – szólt Mrs. Dashwood –, hogy nem hasonlít Fannyhoz. Ez magában foglal minden szeretetre méltó vonást. Máris szeretem.

– Ha jobban megismered – mondta Elinor –, bizonyára megkedveled.

– Megkedvelem?! – szólt anyja, és elmosolyodott. – Hisz szeretetnél csekélyebb jóindulatot nem is ismerek!

– Hisz becsülheted is.

– Még sohasem esett meg, hogy akit becsülök, ne szeretném is.

Mrs. Dashwood ezek után igyekezett közelebbről megismerni Edward Ferrarst. Buzgalma magával ragadta az ifjút, és csakhamar elűzte a tartózkodását. Mrs. Dashwood hamarosan felismerte Edward Ferrars érdemét; éles megfigyelését tán némiképpen elősegítette Elinor iránti szeretete, de valóban meggyőződött az ifjú értékéről: s bár szöges ellentétben állott korábbi elképzelésével arról, hogy milyen is legyen egy fiatalember fellépése – még csöndes modorát sem ítélte érdektelennek, hisz felismerte, hogy Edward Ferrars szíve meleg és kedélye gyengéd.

Alig tapasztalta Mrs. Dashwood Edwardnak Elinor iránti viselkedésében a hajlandóság első jelét, már bizonyosságnak tekintette komoly vonzalmát, s mint rohamosan közelgő eseményt várta házasságkötésüket.

– Egy-két hónap, drága Marianne – mondta Mrs. Dashwood –, és Elinor minden bizonnyal révbe jut. Mi hiányolni fogjuk; de ő boldog lesz.

– Ó, mama, mivé leszünk nélküle?

– Drágám, hisz alig is válunk el. Néhány mérföldnyire lakunk majd egymástól, s életünk hosszáig mindennap találkozunk. Te fivért nyersz, igaz, gyengéd fivért. Felettébb jó véleménnyel vagyok Edward szívéről. Hanem a tekinteted komor, Marianne, nem helyesled talán nővéred választását?

– Talán csak meglep egy kevéssé – felelte Marianne. – Edward nagyon kedves, és én szívemből szeretem. Csakhogy… talán nem az a fajta fiatalember… valami hiányzik belőle… a megjelenése nem feltűnő, híjával van ama kellemnek, mit joggal elvárnék a férfitól, akihez komoly vonzalom fűzhetné nővéremet. Szemében nem szikrázik az a szellem, az a tűz, amely erénynek és értelemnek egyaránt jele. És mindezeken felül, sajnos, mama, azt hiszem, nincs elég jó ízlése. A zene szinte alig hat rá, és akármennyire csodálja Elinor rajzait, ez nem annak a személynek csodálata, aki méltányolja is becsüket. Nyilvánvaló, bármily lankadatlan figyelemmel kíséri Elinort rajzolás közben, valójában nem is konyít a dologhoz. Csodálja mint szerelmes, de nem mint műértő. Én csak azzal érem be, ha ez a két tulajdonság egyesül. Sosem lennék boldog olyan emberrel, akinek az ízlése nem egyezik pontról pontra az enyémmel. Érezze át minden érzésemet, mindkettőnket ugyanaz a könyv, ugyanaz a zene bájoljon el. Ó, mama, milyen szellemtelen, mily jámbor volt Edward felolvasása tegnap este! Sajgott a szívem a nővérem miatt. S ő hogy viselte, milyen önuralommal, jóformán mintha észre sem vette volna! Én alig bírtam a székemen megmaradni. Hallani ama gyönyörű sorokat… Ó! hányszor nem kergettek szinte az őrületbe!… Oly rendíthetetlen nyugalommal, oly iszonyú közönnyel!

– Meg kell hagyni, Edwardhoz jobban illenék az egyszerű és elegáns próza. Én is úgy gondoltam az este, de te mindenáron Cowpert tukmáltad rá.

– Ugyan, mama, hogyha egyszer Cowper sem tudja fellelkesíteni! No de ahány ember, annyiféle ízlés. Elinor nem olyan érző lélek, mint én, s lehet, hogy átsiklik a dolog felett, és boldog lesz Edwarddal. De annyi bizonyos, ha én szeretném, a szívem szakadna belé, ha oly érzelemszegényen hallanám olvasni. Minél jobban megismerem a világot, mama, annál szilárdabb a meggyőződésem, hogy sosem lelek oly férfira, akit szívemből szeretni tudnék. Oly sokat kívánok! Legyen meg benne Edward minden jó tulajdonsága, s személye és viselkedése ékesítse minden lehető kellemmel jóságát!

– Ne feledd, drágám, hogy még tizenhét esztendős sem vagy. Korai volna még lemondanod a boldogság reményéről. Miért lennél kevésbé szerencsés, mint anyád? Szívemből kívánom, gyermekem, hogy csak egyetlen tekintetben legyen a sorsod más, mint az övé!

NEGYEDIK FEJEZET

– Milyen kár, Elinor – mondta Marianne –, hogy Edwardnak nincs érzéke a rajzhoz.

– Nincs érzéke a rajzhoz? – kérdezte Elinor. – Miből gondolod? Igaz, ő maga nem rajzol, de nagy örömét leli mások műveiben, és elhiheted, cseppet sem szűkölködik természetes érzék dolgában, csupán nem volt még alkalma pallérozni. Ha valaha is módja lett volna tanulni, azt hiszem, nagyon jól rajzolna. Annyira kételkedik ítéletében az efféle dolgok terén, hogy vonakodik bármely képről véleményt mondani, de az ízlése természettől jó és egyszerű, és ez rendszerint kellő útbaigazítással szolgál.

Marianne nem akarta megsérteni nővére érzéseit, nem szólt hát többet erről, ám úgy vélte, az a fajta helyeslés, amelyet Elinor leírása szerint Edwardból a mások rajza kivált, ugyancsak elmarad az elragadtatott élvezettől; márpedig – Marianne véleménye szerint – az „ízlés” szóra nem méltó más, csak az. És habár magában mosolygott e tévedésen, mégis tisztelte nővérét Edward iránti vak elfogultságáért, amelyből a tévedés fakadt.

– Remélem, Marianne – folytatta Elinor –, általában nem tartod fogyatékosnak Edward ízlését. Nem, ezt bizonyára nem teszed, hisz igen szívélyesen viselkedel vele, márpedig ha úgy vélekednél, hiszem, hogy nem tudnál vele udvarias lenni.

Marianne nem talált szavakat. A világért sem akarta megsebezni nővére érzelmeit, ám képtelen volt olyasmit állítani, amiben nem hisz. Nagy sokára így válaszolt:

– Ne vedd zokon, Elinor, ha Edwardot illető dicséretem nem mindenben arányos azzal, ahogyan te ítéled meg érdemeit. Nekem nem volt olyan sok alkalmam tüzetesen megfigyelni szellemének, hajlamainak és ízlésének minden apró vonását, de igen nagy véleménnyel vagyok jóságáról és józan eszéről. Érdem és szeretetreméltóság dolgában senki sem találhat benne kivetnivalót.

– Annyi bizonyos – válaszolta mosolyogva Elinor –, hogy szívbéli jóakarója is csak elégedett lehet ezzel a minősítéssel. Nem is fejezhetted volna ki melegebben magadat.

Marianne szívből örült, hogy nővére ilyen kevéssel beéri.

– Józan esze és jósága felől – folytatta Elinor –, úgy hiszem, senki sem táplálhat kétségeket, aki gyakran találkozott és fesztelenül elbeszélgetett vele. Értelmének és életelveinek kiválóságát csupán szerénysége leplezi, amely túlságosan gyakran készteti némaságra. Eléggé ismered már ahhoz, hogy ismerd valóságos értékét is. De a te szavaiddal élve, minden apró vonását tekintve a sajátos körülmények következtében kevésbé ismered, mint én. Edward meg én sokat voltunk együtt, téged azonban anyánk, a legszeretetteljesebb elvtől vezérelve, tökéletesen kisajátított. Én sokszor voltam Edward társaságában, tanulmányoztam érzéseit, meghallgattam az irodalom és ízlés kérdéseiről vallott véleményét, s mindent egybevetve bátran kimondhatom, hogy elméje pallérozott, az olvasásban igaz gyönyörűségét leli, képzelete élénk, megfigyelőképessége pontos és találó, ízlése tiszta és kifinomult. A közelebbi ismeretség egyaránt fokozza mind a képességeiről, mind a modoráról és személyéről alkotott jó véleményt. Első látásra a megjelenése nem feltűnő, szemrevalónak aligha mondható, míg észre nem vesszük tekintetének a szokásosnál sokkalta kedvesebb kifejezését és arca nyájasságát. Én már oly jól ismerem, hogy igazán csinosnak, vagy majdnem annak tartom. És mit mondasz te, Marianne?

– Én is hamarosan csinosnak fogom tartani, Elinor, ha ugyan nem gondolom máris annak. Mihelyt azt mondod, bátyámként szeressem, arcán sem látok majd több tökéletlenséget, mint most a szívében.

Elinort meghökkentette ez a nyilatkozat, és bánta már, hogy akaratlanul is melegebb szavakkal beszélt az ifjúról. Igen nagyra becsülte Edward személyét. Úgy érezte, a jó vélemény kölcsönös, de nagyobb bizonyosságra volt szüksége ahhoz, hogy elismerje vonzalmukat, amelyről Marianne immár meggyőződött. Jól tudta, hogy ami e percben még csak feltevés, anyja és Marianne már hiszik is a következőben – hogy náluk az óhaj egy a reménnyel, s a remény a bizonyossággal. Megkísérelte hát elmagyarázni húgának a dolgok valódi állását.

– Nem is próbálom tagadni – mondta Elinor –, hogy igen nagy véleménnyel vagyok felőle… hogy nagyra becsülöm… hogy kedvelem.

Marianne-ból kitört a méltatlankodás.

– Becsülöd! Kedveled! Te hidegszívű teremtés! Nem is hidegszívű, annál is rosszabb. Restellsz más lenni. Ha még egyszer ilyesmit hallok tőled, abban a szempillantásban kimegyek a szobából.

Elinor akaratlanul is elnevette magát.

– Bocsáss meg, és hidd el, kérlek, nem akartalak megbántani azzal, hogy higgadt szóval szólok érzéseimről. Hidd el, erősebbek, mint ahogy mondtam, vagyis olyanok, amelyek érdeme szerint megilletik, s megilletik irántam való vonzalmának sejtelme… reménye révén, menten minden elhamarkodottságtól, csacskaságtól. De ennél többet már ne higgy. Egyáltalán nem vagyok meggyőződve róla, hogy jó szívvel van irántam. Vannak pillanatok, amikor kételkedem vonzalmában, s amíg érzelmeit a maguk teljességében nem ismerem, ne csodálkozz, hogy a magam hajlandóságának mindennemű fokozását el akarom kerülni, s nem nevezem és nem is hiszem többnek a valóságnál. Szívem mélyén kevés… jóformán semmi kételyt nem érzek az ő hajlandósága felől. De hajlandóságán kívül egyebet is tekintetbe kell venni. Edward nem független. Mi nem tudhatjuk, valójában milyen az édesanyja, ám abból, ahogyan Fanny időnként említi magatartását és nézeteit, aligha vélhetjük szeretetre méltónak, s tévedés volna azt hinnem, maga Edward nem tudja, hogy e tekintetben sok nehézségre számíthat, ha történetesen olyan lányt akarna elvenni, aki nem vagyonos, és nem is előkelő.

Marianne ugyancsak meglepődött, hogy a maga és anyja képzelete mennyire megelőzte a valóságot.

– Csakugyan nem vagy a jegyese?! – kiáltotta. – No de ami késik, nem múlik. A késedelemnek mindenesetre két haszna is van. Nem veszítlek el olyan hamar, és Edwardnak bővebben lesz alkalma pallérozni a kedvenc időtöltésed iránti természetes érzékét, márpedig az elengedhetetlen feltétele jövendő boldogságotoknak. Ó, ha a te géniuszod olyannyira serkentené, hogy maga is megtanulna rajzolni! Minő gyönyörűség lenne!

Elinor való véleményét tárta fel húga előtt. Nem érezte Edward iránti vonzalmát oly virágzónak, mint amilyennek Marianne hitte. Edward olykor híjával volt a lelkesedésnek, s ha ez nem árulkodott is közönyről, mindenképpen olyasmiről, ami éppoly kevéssé volt ígéretes. Ha Edward kételkednék Elinor vonzalmában – feltéve persze, hogy érez efféle kételyt –, legfeljebb ha nyugtalansággal töltené el, de nem idézné elő azt a levert kedélyállapotot, amely gyakran eluralkodott rajta. Sokkalta észszerűbb oka lehetett ennek a függő helyzet, amelyben Edward nem engedhette szabadjára vonzalmát. Elinor tudta: Edward édesanyjának viselkedéséből sem az nem következik, hogy fia otthonát kellemesebbé teszi, sem semmiféle biztosítékot arra nézve nem nyújt, hogy fia saját otthont alapíthat, hacsak nem rendeli alá magát anyja nézeteinek, társadalmi előmenetelét illetőleg. Ennek tudatában Elinor aligha lehetett nyugodt. Ellentétben anyja és húga meggyőződésével, ő maga nem hitt oly rendíthetetlenül Edward gyengéd érzelmeiben. Sőt, minél többet voltak együtt, annál jobban kételkedett az ifjú vonzalmának természetében, s olykor egy-két fájdalmas pillanatig már-már azt hitte, nem több, mint barátság.

Ám ha voltak is e vonzalomnak korlátai, arra elegendők voltak, hogy amikor Edward nővére felfedezte, kényelmetlenné tegye Elinor helyzetét; s egyben (és ez még feltűnőbb volt) udvariatlanságra késztette. Megragadta az első alkalmat, hogy megsértse anyósát, félreérthetetlenül emlegette öccse szép reményeit, valamint Mrs. Ferrars eltökélt szándékát, hogy mindkét fia jól házasodjék, s ecsetelte a veszedelmet, amely minden fiatal nőt fenyeget, ha netalán megkísérelné Edwardot lépre csalni – egyszóval Mrs. Dashwood nem tehetett úgy, mintha mit sem sejtene, s nyugalmat sem tudott magára erőltetni. Válasza nem leplezte megvetését; tüstént kiment a szobából, és elhatározta, hogy költséget, fáradságot nem kímélve, inkább tüstént elköltözik, semhogy szeretett leánya, Elinor, akár még egy hétig is tűrni legyen kénytelen az efféle célozgatást.

Ebben a kedélyállapotában kézbesített a posta Mrs. Dashwoodnak egy levelet, amelyben ugyancsak kedvező időben jött ajánlat rejtőzött. Előnyös feltételekkel egy kis házat ajánlottak, amely Mrs. Dashwood rokonának, egy előkelő és gazdag devonshire-i birtokosnak tulajdona volt. A levél az említett úr kezétől származott, és az igazi baráti segítőkészség szelleme diktálta. Értesült róla, úgymond, hogy Mrs. Dashwood lakást keres, és noha a ház, amelyet felajánlhat, házikó csupán, higgye el, hogy semminek híja nem lesz, amit Mrs. Dashwood szükségesnek ítél, ha a helyet megfelelőnek találja. Tüzetesen leírta a házat és a kertet, s nyomatékosan kérte Mrs. Dashwoodot, látogasson el a leányaival rezidenciájába, a bartoni kastélyba, s ott maga ítélheti meg, vajon a Barton-villa – mert a házak egyazon községben voltak – bármily átalakítással alkalmassá tehető-e a Dashwood hölgyek igényei számára. Úgy látszott, őszinte óhaja a hölgyeknek fedelet nyújtani, s levelének baráti hangneme csak örömére szolgálhatott unokahúgának; kivált olyan pillanatban, amikor közeli hozzátartozóinak rideg, érzéketlen magatartásától szenvedett. Megfontolásra, tudakozódásra nem is kellett idő. A levél olvastán már meg is született Mrs. Dashwood elhatározása. Barton földrajzi fekvése, a Sussextől oly távoli Devonshire-ben, mely alig néhány órája még kellő súllyal nyomott volna a latban minden esetleges előnyével ellentétben, most legfőbb szószólója lett. Immár nem tűnt keservesnek Norland környékét maga mögött hagyni, sőt, vágyainak netovábbja lett; áldás volt, ahhoz képest, hogy továbbra is menyénél vendégeskedjék, s elköltözni örökre a szeretett helyről kevésbé volt fájdalmas, mint lakni vagy látogatni, míg ilyen asszony ott az úrnő. Mrs. Dashwood késedelem nélkül írt hát Sir John Middletonnak, nyugtázta kedvességét, s elfogadta ajánlatát; azután sietett megmutatni mindkét levelet leányainak, hogy mielőtt útra bocsátaná a választ, elnyerje az ő jóváhagyásukat is.

Elinor mindig is okosabbnak vélte, hogy Norlandtól némi távolságban telepedjenek le, mintsem jelenlegi ismerőseik között. Ezen a címen tehát nem ellenezhette anyja szándékát, hogy Devonshire-be költözzenek. A ház is, ahogy Sir John leírta, oly egyszerű volt, és a bére oly szokatlanul csekély, hogy ez sem szolgált ellenérvül; és ezért, noha a terv nem nyűgözte le képzeletét, noha a Norland tájáról való elköltözködés ellentétes volt óhajával, Elinor a legcsekélyebb kísérlettel sem igyekezett anyját eltéríteni attól, hogy elküldje a beleegyező levelet.

ÖTÖDIK FEJEZET

Mrs. Dashwood elküldte válaszát, s tüstént abban az élvezetben részesítette magát, hogy bejelentette mostohafiának és a feleségének: házhoz jutott, s immár csak addig lesz terhükre, míg a ház el nem készül a fogadásukra. Meglepetten hallgatták. Mrs. John Dashwood egyetlen szót sem szólt, férje azonban udvariasan ama reményének adott kifejezést, hogy Mrs. Dashwood nem költözik messzire Norlandtól. A hölgy erre igen nagy elégtétellel azt válaszolta: Devonshire-be költözik. Edward ennek hallatán hirtelen feléje fordult, és meglepődött, felindult hangon, amely Mrs. Dashwood számára nem szorult magyarázatra, elismételte:

– Devonshire-be! Csakugyan oda költöznek? Olyan messzire? És a megye melyik részébe?

Mrs. Dashwood elmagyarázta, hogy a ház négy mérföldnyire van észak felé Exetertől.

– Kis házikó csupán – folytatta –, de remélem, módom lesz barátaimat vendégül látni. Könnyen megtoldhatjuk egy-két szobával, s ha barátaim nem átallnak oly messzire utazni, ha meg akarnak látogatni, minden bizonnyal én is könnyűszerrel vendégül láthatom őket.

Szavait igen szívélyes invitálással zárta: hívta Mr. és Mrs. John Dashwoodot, látogatnák meg Bartonban; Edwardot pedig még kedvesebb szóval invitálta. Noha a menyével nemrégiben folytatott beszélgetés arra ösztökélte, hogy csak addig maradjon Norlandban, ameddig feltétlenül szükséges, eredeti szándékában egy cseppet sem ingatta meg. Csakúgy, mint eddig, ezután sem óhajtotta elválasztani Edwardot és Elinort, s e nyomatékos meghívással azt óhajtotta bizonyítani Mrs. John Dashwoodnak, hogy bármennyire helyteleníti is menye az öccse és Elinor közt szövődő vonzalmat, őt ez egyáltalán nem érdekli.

Mr. John Dashwood újra meg újra elmondta anyjának, mily határtalanul sajnálja, hogy Norlandtól oly messzire bérelt házat, s így ő nem lehet segítségére a bútor elköltöztetésében. Őszintén bántotta lelkiismeretét a dolog, hisz a fáradozás, amelyre atyjának tett ígéretét korlátozta, imigyen nem volt megvalósítható. A holmit vízi úton szállították. Jobbára ágy- és asztalnemű volt, ezüst, porcelán és könyvek, meg Marianne csinos zongorája. Mrs. John Dashwood egy sóhajjal bocsátotta útjára a csomagokat: igazságtalannak érezte, hogy Mrs. Dashwood, akinek a jövedelme oly csekély az övékhez képest, ilyen sok szép holmi úrnője legyen.

Mrs. Dashwood egy esztendőre bérelte ki a házat, bútorozottan, és nyomban el is foglalhatta. A megegyezésnek egyik részről sem állta útját semmi, a hölgy csak arra várt, hogy Norlandból elkerüljön a holmija, és hogy leendő háza népét összeválogassa, aztán nyomban útra kelt nyugatnak; ha elszánta magát valamire, kiváltképp gyorsan cselekedett – most sem késlekedett tehát. A lovakat, amelyek férje halálakor reá maradtak, eladták kevéssel Mr. Dashwood halála után, s most alkalom kínálkozott a hintót is eladni; legidősebb leánya rábeszélésére Mrs. Dashwood nyomban bele is egyezett, hogy megválik tőle. Ha a maga óhajára hallgat, gyermekei kényelme érdekében bízvást megtartotta volna, Elinor józansága azonban diadalmaskodott. Az ő bölcsessége szorította le a szolgák számát háromra, két szolgálót meg egy inast szemeltek ki hamarjában azok közül, akik valamikor norlandi házuk népét alkották.

Az inast meg az egyik szolgálót tüstént útnak is indították Devonshire-be, hogy készítsék elő a házat az úrnő jövetelére; Lady Middletont nem ismerte Mrs. Dashwood, úgyhogy szívesebben költözött azonnal a házikóba, semmint hogy a Barton-kastélyban vendégeskedjék; s mert készségesen beérte azzal, ahogy Sir John leírta a kis házat, semmiféle kíváncsiságot nem érzett, hogy személyesen megvizsgálja, mielőtt elfoglalná. Hő óhaja, hogy Norlandot mielőbb maga mögött hagyja, nem csökkent, hála menye nyilvánvaló elégedettségének, amiért ily gyorsan megszabadul tőlük; ezt az elégedettséget alig-alig leplezte a hűvös kérés: nem maradnának-e még Norlandban. Elérkezett az idő, amikor mostohafia bízvást állhatta volna atyjának adott szavát. Ha már a birtok elfoglalásának pillanatában elmulasztotta ezt a kötelességét, most, hogy a hölgyek elhagyják a házát, igazán a legjobb alkalom kínálkozott volna ígérete teljesítésére. Mrs. Dashwood azonban csakhamar feladott minden effajta reményt, s mostohafia szavainak általános irányából arra következtetett, hogy segítsége csupán ama félesztendei vendégszeretetre szorítkozott, amelyet fedele alatt Norlandban élvezhettek. Mr. John Dashwood oly sűrűn emlegette a háztartás növekvő költségeit, jövedelmének megcsappanását, amelynek a világban valamelyest is számító férfiú kegyetlen mértékben ki van téve, hogy valósággal úgy tetszett, inkább ő szorulna pénzre, semmint hogy megváljon egy garastól is.

Néhány héttel Sir John Middleton levelének Norlandba érkezése után már olyannyira előrehaladtak a dolgok, hogy Mrs. Dashwood és leányai útnak indulhattak jövendő otthonuk felé.

Bőségesen ontották könnyüket, amikor végbúcsút mondtak a hőn szeretett helynek.

– Drága, drága Norland! – kiáltott fel Marianne, míg magányosan barangolt a ház körül, ottlétük utolsó estéjén. – Vajon meddig foglak siratni? Mikor érzem másutt otthon magam? Ó, boldog, boldog ház, ha tudnád, mennyire szenvedek most, midőn e helyről tekintek reád, ahonnan talán soha többé nem láthatlak! És ti, kedves, meghitt fák! De hisz ti itt maradtok, nem változtok. Egyetlen levél sem hullik le, amiért mi elköltözünk, egyetlen ág sem lesz élettelen, habár mi többé nem szemlélhetjük! Nem, ti ugyanilyenek maradtok, s nem tudjátok, mily örömöt, mily bánatot okoztok; érzéketlenek vagytok azoknak minden változása iránt, akik árnyatokban bolyonganak! De aki itt marad, vajon örömét leli-e bennetek?

HATODIK FEJEZET

Útjuk első szakaszát mélabús hangulatban tették meg, s így óhatatlanul fárasztó volt, és kellemetlen. Ám ahogy céljukhoz közeledtek, levertségükön úrrá lett az érdeklődés a vidék iránt, amely ezentúl lakóhelyük lesz, és amikor elébük tárult a Barton-völgy, hangulatuk felderült. Szemnek tetsző, zöldellő táj volt, csupa erdő-mező. Vagy egy mérföldnyit kanyarogtak, azután elértek végre a házhoz. Kicsiny, zöld kert húzódott csak előtte, s takaros kis léckapu bocsátotta be őket.

A Barton-villa kicsiny, de jól megépített, kényelmes ház volt; kunyhónak aligha mondható, mert a ház szabályos volt, a tető cserepes, a zsalu nem volt zöldre festve, s a falat sem futotta be repkény. Egy keskeny folyosó a házon át egyenesen a kertbe vezetett. A folyosó két oldalán egy-egy nappali szoba volt, vagy tizenhat négyzetlábnyi; mögöttük a mellékhelyiségek meg a lépcső. Négy hálószoba és padlásszoba tartozott még a házhoz. Nem volt túlságosan régi épület, és jó karban tartották. Norlandhoz mérve ugyancsak kicsiny és szegényes – ám a könny, mit belépésükkor szemükbe csalt az emlékezés, felszáradt csakhamar. A hölgyek szívét felderítette szolgáik öröme érkezésükkor, s ki-ki a másik kedvéért igyekezett boldogságot mímelni. Szeptember elején jártak még, kellemes volt az időjárás, s hogy a házat derült időben pillantották meg, kedvező képet alkothattak róla, s ez ugyancsak öregbítette jó véleményüket.

A ház fekvése igen előnyös volt. Nyomban mögötte s kétoldalt is, nem nagy távolságban, magasabb dombok húzódtak; némelyikük csupa lankás rét, a többi szántóföld meg erdő. Barton faluja jórészt e dombok egyikére települt, s kellemes látványt nyújtott a villa ablakán kitekintő szemnek. Előre még tágabb kilátás nyílt, magában foglalta az egész völgyet, s még azon túl is a vidéket. A villát környező dombok arrafelé véget vetettek a völgynek, de más néven s más irányban két ágban folytatódott a völgy megint a két legmeredekebb domb között.

Mrs. Dashwoodnak megelégedésére szolgált a ház nagysága és berendezése is; megszokott életviteléhez ugyan még sok kiegészítést ítélt nélkülözhetetlennek, de ő szívesen újított, jobbított, s ez alkalommal kellő készpénzzel rendelkezett, hogy megszerezze mindazt, ami választékosabbá teheti új otthonukat.

– Maga a ház, ez nem kétséges, kicsiny a családunknak – mondotta Mrs. Dashwood –, de egyelőre igyekszünk megfelelően elhelyezkedni, mivel az évnek ebben a szakában már késő hozzákezdeni az átalakításhoz. Tavasszal, talán, ha bővében leszek a pénznek – mint ahogy úgy lesz, azt hiszem –, gondolkodhatunk az átépítésen. Ez a két szalon kicsiny; gyakran akarok házamban társaságot fogadni, arra gondolok tehát, hogy az egyiket egybenyittatom a folyosóval, meg talán a másikból is hozzávétetek valamennyit, s így ami megmarad, az lesz a bejárat, ha ehhez hozzáépíttetünk még egy szalont, odafent pedig még egy hálószobát s egy padlásszobát, márpedig ezt könnyen megtehetjük, igazán kényelmes házikónk lesz. Bárcsak a lépcső szemrevalóbb volna! De hát mindent nem várhatunk el, noha, azt hiszem, kiszélesíteni nem is volna nehéz. Majd meglátom, hogyan állok tavasszal, s ahhoz igazítjuk az átalakítást.

Addig is, míg mindezen átalakítást végrehajthatja ötszáz font évi jövedelme megtakarított részéből egy olyan asszony, aki nem takarékoskodott soha, bölcsen beérték a házzal úgy, ahogyan volt; ki-ki buzgón rendezkedett ízlése szerint, s kirakosgatva maguk körül könyveiket s egyéb holmijukat, igyekeztek otthont teremteni. Marianne zongoráját kicsomagolták és megfelelően elhelyezték; Elinor rajzai a nappali szoba falára kerültek.

E foglalatosságuk közben másnap, nem sokkal reggeli után, megzavarta őket háziuruk megjelenése; üdvözölte őket Bartonban, s felajánlotta mindazt, amit háza és kertje nyújthat, s amiben az övék pillanatnyilag netán még szűkölködik. Sir John Middleton jóképű, negyvenes férfi volt. Oly régen járt Stanhillben, hogy ifjú unokahúgai már nem emlékeztek rá. Arckifejezése tökéletes jó kedélyre vallott, modora szakasztott oly baráti, mint levelének irálya. A hölgyek érkezése szemmel láthatóan igaz megelégedésére szolgált, s kényelmük szívbéli gondja volt. Bőségesen ecsetelte, mily őszintén vágyik arra, hogy a két család a lehető legbarátságosabb viszonyban éljen; módfelett szívélyesen invitálta a hölgyeket, ebédeljenek mindennap a Barton-kastélyban, míg kényelmesebben be nem rendezkednek, s unszolása már-már meghaladta ugyan az udvariasság mértékét, semmiképpen sem sérthették meg. Sir John kedvessége nem korlátozódott szavakra, egy óra sem telt el távozása után, máris megérkezett a kastélyból egy hatalmas kosár, színültig zöldséggel és gyümölccsel, s még napnyugta előtt ezt hasonló vadhúsajándék követte. Sir John ahhoz is ragaszkodott, hogy postára küldje-hozassa a hölgyek valamennyi levelét, s nem engedte megfosztani magát az örömtől, hogy naponta átküldje az újságját.

Lady Middleton felettébb udvarias levélkét küldött férjével, jelezvén szándékát, hogy tisztelgő látogatást tesz Mrs. Dashwoodnál, mihelyt meggyőződik felőle, hogy látogatása semminemű kényelmetlenséget nem okoz; s mivel ezt a levélkét nem kevésbé udvarias válasz követte, őladysége már másnap megjelent.

A Dashwood hölgyek, természetesen, szívből óhajtották megismerni azt a személyt, akitől oly sokban függött Bartonban való kényelmük, s a lady elegáns megjelenése egybehangzott óhajukkal. Lady Middleton nem lehetett több huszonhat-huszonhét esztendősnél, szép vonású arca volt, magas és szembetűnő alakja, kecses fellépése. Modorában megvolt mindazon előkelőség, amiben a férje szűkölködött. Ám modorát ugyancsak javította volna, ha a férj őszinteségéből és szívjóságából egy kevés a feleségnek is jut. A lady látogatása kellő ideig tartott, hogy csökkentse némileg a hölgyek kezdeti csodálatát; Lady Middleton tökéletesen jól neveltnek mutatkozott, ám tartózkodó volt, és hűvös, társalgása pedig csupa közhelyszerű kérdésre és megjegyzésre szorítkozott.

Ám azért nem volt híja a beszélgetésnek, mert Sir John ugyancsak bőbeszédű kedvében volt, Lady Middleton pedig bölcs előrelátással magával hozta legnagyobb gyermeküket, egy hatesztendős, szép fiúcskát, miáltal szükség esetén egy beszédtárgy mindig rendelkezésre állott, hiszen a hölgyeknek tudakozódniok kellett a gyermek neve és kora iránt, megcsodálniok szépségét, s ezt-azt kérdezgetniök tőle, mely kérdésekre a gyermek helyett az anyja válaszolt, a fiú meg ott csüggött a szoknyáján, leszegte a fejét, őladységének nagy csodálkozására, amiért társaságban ilyen szégyellős, hiszen, úgymond, odahaza annál nagyobb zajt csap. Efféle illendőségi látogatásra igen ajánlatos mindig egy gyermeket is elvinni, hogy megfelelő beszédtárggyal szolgáljon. A jelen esetben tíz perc is eltelt azzal, amíg megállapították, vajon a fiúcska atyjára vagy anyjára ütött-e, s hogy mit örökölt melyiküktől, mert persze minden jelenlevő más-más véleményen volt, s minden jelenlevő őszinte megrökönyödéssel hallgatta a többiek vélekedését.

A Dashwood hölgyeknek nem kellett sokáig várniok az alkalomra, hogy a többi gyermek tulajdonságait is hasonlóképpen megvitathassák, Sir John ugyanis addig nem volt hajlandó kilépni a házikóból, míg szavukat nem vette, hogy másnap a kastélyba látogatnak estebédre.

HETEDIK FEJEZET

A Barton-kastély vagy fél mérföldnyire volt a villától. Idejövet a völgyben vezető útjukon mellette haladtak el a hölgyek, otthonukból azonban nem láthatták, mert egy domb nyúlványa eltakarta. Hatalmas, tetszetős ház volt; Middletonék vendégszerető, nagyvilági módon éltek. Az előző Sir Johnnak volt tulajdonítható, az utóbbi hitvesének. Alig fordult elő, hogy baráti társaság ne szállt volna meg a kastélyban, s a megye valamennyi családjánál nagyobb volt náluk a vendégjárás. Ezt mindkettejük boldogsága megkövetelte, mert bármennyire különböztek lelki alkatra és viselkedésre, abban ugyancsak hasonlítottak, hogy egyikükben sem volt egy szemernyi tehetség vagy ízlés, és ez tevékenységüket, ha nem tekintjük a társaság kínálta elfoglaltságot, igen szűk körre korlátozta. Sir John sportember volt, Lady Middleton anya. A férj vadászott, lóháton és gyalog, a feleség gyermekei kedvét kereste; ezenkívül nem volt mi máshoz folyamodniok. Lady Middleton helyzete annyival volt kedvezőbb, hogy gyermekeit egész álló évben kényeztethette, míg Sir John foglalatossága félannyi időre korlátozódott. Amit azonban a természet és a neveltetés elmulasztott, pótolta a szüntelen vendégeskedés, otthon és egyebütt, és ez jó kedélyben tartotta Sir Johnt, s kellő gyakorlási lehetőséget nyújtott a feleség jó modorának.

Lady Middleton azzal táplálta büszkeségét, ha asztala és háza tája elegáns volt, s hiúsága minden estélyükön ebből merítette legnagyobb élvezetét. Sir John azonban sokkal valóságosabb örömét lelte a társaságban; boldog volt, ha több ifjú embert gyűjthetett maga köré, mint amennyit háza befogadni bírt, s annál elégedettebb volt, minél zajosabb kedvre derültek vendégei. Sir John valóságos áldás volt a környék ifjúságának, mert nyáron szüntelenül hideg sonkára meg csirkére látta vendégül őket a szabad ég alatt, télen pedig a kastély báljai oly népesek voltak, hogy bármely ifjú hölgy jóllakathatta étvágyát, aki tizenöt férfiúval beérte.

Sir Johnt nagy örömmel töltötte el, valahányszor új család költözött a környékre, a bartoni házikójába most szerzett új lakóktól pedig minden szempontból el volt ragadtatva. A Dashwood kisasszonyok fiatalok, csinosak, természetesek – s ezzel már rá is szolgáltak Sir John jó véleményére, hiszen a természetesség az egyetlen, ami egy csinos lány szellemét is oly vonzóvá teheti, mint a külsejét. Jóindulatú természete pedig boldogságot keltett Sir Johnban, ha olyanokat láthatott vendégül, akiknek a helyzete a múltbélihez képest kedvezőtlennek mondható. Jó szíve ezért tökéletes örömét lelhette abban, hogy kedvesen fogadta rokonait; abban pedig, hogy a csupa hölgy családot a kis házba telepítette, a sportember lelhette örömét, mert a sportember, noha a maga nembéliekből csupán azokat becsüli, akik hasonlóképpen sportemberek, nemigen óhajtja elkényeztetni azzal, hogy a maga födele alatt nyújt hajlékot nekik.

Mrs. Dashwoodot és leányait a ház kapujában Sir John fogadta, s mesterkéletlen őszinteséggel üdvözölte őket a Barton-kastélyban, s amint bevezette őket a fogadószobába, ismételten elmondta az ifjú hölgyeknek, mennyire bántja ugyanaz, ami már előző nap is: hogy ugyanis nem tudott egyetlen deli ifjú embert sem előállítani a fogadásukra. Rajta magán kívül, úgymond, egyetlen úrral találkoznak majd; meghitt barátjával, aki a kastély vendége, ám aki nem fiatal és nem is nagyon vidám. Sir John annak a reményének adott kifejezést, hogy elnézik, amiért ily kicsiny a társaság, s biztosította a hölgyeket, hogy ilyesmi máskor nem fordul elő. Számos családot felkeresett délelőtt, remélve, hogy a társaságot növelheti, ám szép, derült idő lévén, mindenki bővelkedett elfoglaltságban. Szerencsére Lady Middleton anyja egy órája megérkezett Bartonba, márpedig ő igen vidám, kellemetes hölgy: Sir John reméli tehát, hogy az ifjú hölgyek talán mégsem fognak annyira unatkozni. Az ifjú hölgyek, csakúgy, mint az édesanyjuk, tökéletesen beérték azzal, hogy két vadidegen lesz jelen, és senki más után nem áhítoztak.

Lady Middleton édesanyja, Mrs. Jennings, jó kedélyű, vidám, testes idősebb hölgy volt, bőbeszédű, láthatólag életvidám, s meglehetősen közönséges. Készen állott nála a tréfa, a nevetés, s még el sem költötték az estebédet, számos élcet elsütött szerelmesekről és férjekről; szívből remélte, hogy a hölgyek nem hagyták szívüket Sussexben, s szentül állította, hogy elpirultak, ha ez nem felelt is meg a valóságnak. Marianne-t bosszantotta a dolog nővére miatt, s szemét Elinor felé fordította: vajon hogyan viseli e támadásokat, s ezt oly komolyan tette, hogy Elinornak jócskán több bosszúságot okozott, mint amennyit Mrs. Jennings parlagi élcelődése.

Brandon ezredes, Sir John barátja, modorát tekintve semmivel sem hasonlított jobban barátjára, mint Lady Middleton a férjére, vagy Mrs. Jennings a leányára. Hallgatag, komoly férfiú volt. Külseje mindamellett nem kellemetlen, ha Marianne és Margaret szemében maga volt is a megcsontosodott agglegény – maga mögött hagyta már ugyanis harmincötödik esztendejét; s noha vonásai nem voltak szabályosak, arca mégis megnyerő, értelmes, magatartása pedig kiváltképp úriemberhez méltó.

Aligha akadt valaki is az asztalnál, aki a Dashwood hölgyek számára megfelelő társ lehetett volna; Lady Middleton hűvös kelletlensége kiváltképp lehangoló volt, s így mellette Brandon ezredes komorsága, mi több, még Sir Johnnak és anyósának széles kedve is érdekesnek tűnt fel. Lady Middletont szemmel láthatólag csupán négy zajos gyermekének megjelenése serkentette némi örömre estebéd után; ide-oda ráncigálták édesanyjukat, elszaggatták a ruháját, és derékba törtek mindennemű társalgást, amely nem körülöttük forgott.

Este, miután fény derült Marianne zenei tehetségére, felkérték, hogy játsszék. A hangszert felnyitották, mindenki kész volt a gyönyörködésre, s kérésükre Marianne, aki igen szépen énekelt, végigvette az egész kazalnyi dalt, amelyet Lady Middleton hozott esküvőjekor a házhoz, s amely tán azóta is ugyanazon helyzetben hevert a zongorán, őladysége ugyanis az ünnepélyes aktus tiszteletére felhagyott a zenéléssel, noha édesanyjának tanúsága szerint igen kitűnően, a magáé szerint pedig igen lelkesen játszott.

Marianne előadását óriási tetszés fogadta. Sir John nagy hangon dicsért minden egyes dalt, s nem csekélyebb hangon beszélgetett a többiekkel minden egyes dal közben. Lady Middleton nemegyszer utasította rendre, és sehogy sem értette, hogyan lehet bárki figyelmét akár egy percre is elvonni a zenétől, majd megkérte Marianne-t, énekeljen el egy dalt, amelyet az épp akkor fejezett be. Az egész társaságból mindössze Brandon ezredes hallgatta Marianne-t az elragadtatás bármi jele nélkül. Egyetlen bókja a figyelem volt, s ezért elnyerte Marianne tiszteletét, amelyben viszont a többiek nem részesültek, s joggal, hisz gyalázatos ízléstelenségről tettek tanúságot. Brandon ezredes zeneélvezete, noha nem hágott az elragadtatás ama fokára, amely a Marianne-ét megközelítette volna, mégis becsülendő volt, összevetve a többiek iszonytató érzéketlenségével; s Marianne-ban volt annyi józan ész, hogy belássa: egy férfiúból, aki harmincöt esztendős is elmúlt, bízvást kihalt már az élénk érzés és az élvezet isteni képessége. Marianne az emberiesség diktálta mindennemű engedményre kész volt az ezredes élemedett kora iránt.

NYOLCADIK FEJEZET

Mrs. Jennings vagyonos özvegyasszony volt. Nem volt több gyermeke két leányán kívül, kiket kitűnően adott férjhez, így hát más dolga nem lévén, most már az emberiség fennmaradó részét akarta megházasítani. E célja megvalósításában mondhatatlan ügybuzgalommal serénykedett, amennyire képességei engedték, s nem mulasztott el egyetlen alkalmat sem, hogy az ismerős ifjúság körében házassági terveket szövögessen. Meglepően fürgén csapott le minden bimbózó érzelemre, s nagy élvezetét lelte abban, ha pirulásra és hívságra késztethetett nem egy ifjú hölgyet, akinek a fülébe suttogta, hogy leigázta ezt meg ezt az ifjú embert; s e téren való éles megfigyelőképessége, alighogy Bartonba érkezett, arra a határozott kijelentésre indította, hogy Brandon ezredes fülig szerelmes Marianne Dashwoodba. A derék asszonyság már megismerkedésük estéjén gyanút fogott, egyszerűen azért, mert az ezredes oly figyelmesen hallgatta Marianne énekét, s amikor Middletonék, viszonozva a látogatást, a villában vacsoráztak, Mrs. Jenningset csak megerősítette meggyőződésében az a mód, ahogy az ezredes ezúttal hallgatta a leány előadását. Nem lehet másképp. Hite megingathatatlan volt. Kiváló házasság lenne, hiszen a férfi gazdag, a leány pedig csinos. Mrs. Jennings szíve minden igyekezetével azon volt, hogy Brandon ezredest megfelelőképpen megházasítsa, amióta csak Sir Johnnal való kapcsolata révén megismerte; s buzgólkodásának örök tárgya volt, hogy minden csinos leány számára jó férjet szerezzen.

Mindennek persze maga Mrs. Jennings is hasznát látta, hisz az ügy szüntelen tréfálkozási lehetőséget kínált, mindkét fél rovására. A kastélyban az ezredest nevette ki, a villában Marianne-t. Az előzőt, hisz csak rá magára vonatkozott, tökéletesen hidegen hagyta a csipkelődés, ám az utóbbi kezdetben meg sem értette, amikor pedig a tréfa tárgya nyilvánvalóvá lett előtte, alig tudta, nevessen-e képtelenségén, vagy bírálja orcátlanságát: tapintatlanságnak ítélte ugyanis, tekintettel az ezredes élemedett korára, s a megrögzött agglegény szánalmas állapotára.

Mrs. Dashwood, aki a nála öt esztendővel fiatalabb férfit nem tartotta oly vénséges vénnek, mint amilyennek leánya ifjonti tekintete látta, megkísérelte tisztázni Mrs. Jenningset a vád alól, hogy gúnyolná ugyanis az ezredes korát.

– No de, mama, azt aztán igazán nem tagadhatod, hogy az efféle állítás tökéletes képtelenség, még ha nem hiszed is, hogy rossz szándékból fakad. Brandon ezredes fiatalabb, mint Mrs. Jennings, az igaz, de ahhoz elég öreg, hogy az apám lehessen; és még ha történetesen valaha szerelemre serkent is, annyi bizonyos, hogy réges-régen maga mögött hagyott minden efféle érzelmet. Hisz ez borzasztóan nevetséges! Mikor találhat hát a férfi menedéket az effajta élcelődés elől, ha sem a kor, sem roskatag állapota nem védi meg?

– Roskatag állapota! – kiáltott fel Elinor. – Te talán roskatagnak tartod Brandon ezredest? Könnyen elhiszem, hogy korát sokkal hajlottabbnak ítéled, mint anyám; de azzal talán csak nem áltatod magad, hogy már kezét-lábát emelni sem képes?!

– Hát nem hallottad, amikor csúzról panaszkodott? S mi más ez vajon, ha nem a hanyatló évek legközönségesebb panasza?

– Drága gyermekem – mondta nevetve az édesanyja –, ha ezt így tekinted, bízvást szüntelenül rettegsz az én halálomtól is, s bizonyára csodának véled, hogy éveim a matuzsálemi negyvenet is elérték!

– Mama, nem vagy igazságos. Nagyon jól tudom, Brandon ezredes még nem olyan öreg, hogy barátai attól tartanának, elragadja őt a halál. Elélhet még húsz évig is. De harmincöt esztendősen már nem lehet házasságra gondolni!

– Meglehet – vélte Elinor –, hogy jobb, ha a harmincöt esztendő meg a tizenhét nem gondol kölcsönösen házasságra. De ha történetesen akadna nő, akinek huszonhét esztendős korára még nem kötötték be a fejét, nem hiszem, hogy Brandon ezredes harmincöt évét akadálynak tekintené.

– Huszonhét esztendős nő – mondta egy pillanatnyi hallgatás után Marianne – nem is remélheti, hogy vonzalmat érez vagy ébreszt, s ha otthona kényelmetlen, avagy vagyona csekély, elhiszem, hogy hajlandó vállalni az ápolónő kötelmeit, ha ezen az áron feleségi ellátásban és biztonságban részesül. Ha az ezredes ilyen nőt venne el, nem találnék benne semmi kivetnivalót. Érdekegyezség lenne, amelyben a világ is megelégedését lelné. Az én szememben az ilyen kötés egyáltalán nem lenne házasság, no de ez mit sem számít. Én csak kereskedelmi ügyletnek tartom, amelyben ki-ki a maga hasznát keresi a másik kárára.

– Tudom – felelte Elinor –, lehetetlen volna meggyőzni téged, hogy egy huszonhét esztendős nő szerelemhez hasonló érzelemre gerjedhet egy harmincöt éves férfi iránt, annyira, hogy kívánatos élettársnak tekintse. Abban azonban már kénytelen vagyok neked ellentmondani, hogy Brandon ezredest meg a feleségét a betegszoba élethossziglani fogságára ítéled, csupán azért, mert az ezredes tegnap, és ugyancsak hideg, nedves nap volt, meg kell hagyni, enyhe csúzos szaggatásról panaszkodott.

– De hisz flanelmellényről beszélt! – kiáltott Marianne. – S a flanelmellénnyel óhatatlanul együtt jár a fájdalom, a görcs, a szaggatás, az öregek és a gyengék mindenfajta nyavalyája!

– Hogyha az ezredest magas láz veszi elő, feleannyira sem vetetted volna meg érte. Valld be, Marianne, hogy érdekesnek találod a felhevült orcát, a beesett szemet, a láz heves lüktetését!

Hamarosan ezután Elinor kiment a szobából, és Marianne megszólalt:

– Mama – mondta –, ha már betegségről szóltunk, megvallom, félek, s ezt nem leplezhetem előled. Egészen bizonyos vagyok benne, hogy Edward Ferrars nincs jól. Kis híján két hete vagyunk itt, s még most sem jött el. Csak komoly betegség okozhatja ezt a furcsa késlekedést. Mi más tartóztatná Norlandban?

– Úgy tudtad, hogy ily hamarost jönni készül? – kérdezte Mrs. Dashwood. – Én semmi efféléről nem tudok. Épp ellenkezőleg, ha e tárgyban bármi aggályom van, úgy az, hogy Edward olykor láthatólag öröm és buzgalom nélkül hallgatta, amikor invitáltam, látogasson meg bennünket Bartonban. Elinor talán már várja?

– Nem beszéltünk róla; de kétségtelenül várja már.

– Én bizony azt hiszem, tévedsz, mert amikor tegnap említettem, hogy a vendégszobába új kandallórostélyt kellene tétetnünk, Elinor megjegyezte, hogy semmi ok a sietségre, hisz valószínűtlen, hogy arra a szobára szükségünk lenne egyhamar.

– Milyen különös! Mit érthetett ezen? De hisz a kettejük viselkedése is érthetetlen volt nemegyszer! Mily hidegen, mily fegyelmezetten búcsúztak el! Edward istenhozzádjában semmi különbséget nem tett Elinor és énközöttem: mindkettőnket a szerető fivér jókívánságaival bocsátott útnak. Kétszer is szándékosan magukra hagytam őket az utolsó délelőttön, s Edward, ki tudja, miért, mind a kétszer kijött utánam a szobából. És amikor elhagytuk Norlandot és Edwardot, Elinor nem sírt, csak én. Még most is változatlan az önfegyelme. Látta-e őt bárki is levertnek, mélabúsnak? Kerüli valaha is a társaságot, vagy ha ott van, nyughatatlan, elégedetlen-e bármikor?

KILENCEDIK FEJEZET

A Dashwood hölgyek immár meglehetős kényelmesen berendezkedtek Bartonban. Ismerős volt már a ház, a kert, minden, ami körülvette őket, s mindennapi tevékenységük, amely Norland fele báját alkotta, újból megkezdődött, és sokkalta nagyobb gyönyörűséget szerzett, mint amellyel Norland kecsegtethette őket az apa halála óta. Sir John Middleton az első két hétben mindennapos látogatójuk volt, és mivel otthonában nemigen látott sok foglalatosságot, alig rejthette el meglepetését, hogy a Dashwood hölgyeknek mindig akad tennivalójuk.

Látogatójuk, a Barton-kastély lakóin kívül, kevés akadt, mert hiába buzdította őket Sir John, hogy vegyenek tevékenyebb részt a környék életében, s biztosította számtalanszor őket, hogy hintaja mindenkor rendelkezésükre áll, Mrs. Dashwood független szelleme lebírta gyermekeinek vágyát a társaság után, s eltökélten visszautasította, hogy bármely családot felkeressenek, amelyhez gyalogszerrel könnyen el ne juthatnának. Márpedig ilyen ugyancsak kevés akadt, s ezek közül sem volt mindenki elérhető. Vagy másfél mérföldnyire a villától, a keskeny Allenham-völgyben, amely a korábban említett Barton-völgy mellékága volt, a leányok egyik legelső sétájuk alkalmával egy ódon, tekintélyes udvarházra bukkantak, amely némiképp Norlandra emlékeztette őket, s így felgyújtotta képzeletüket és azt a vágyat, hogy közelebbről megismerjék. Tudakozódásukra azonban kiderült, hogy a ház úrnője, feddhetetlen jellemű idős hölgy, sajnálatos módon betegeskedik, és nem fogadhat látogatókat, s maga sem lépi át soha háza küszöbét.

A környék bőségesen kínálta a szebbnél szebb sétautakat. A villának jóformán valamennyi ablakából hívogatóan intett a lankás domboldal, hogy tetőin keressenek az élvezetes levegőn felüdülést, kedvező ellentétként, midőn az alanti völgyek köde elzárta magasztos szépségüket; s egy emlékezetes délelőttön, a záporos ég részleges napsütésének vonzására, az egyik ilyen domb felé vették léptüket Marianne és Margaret, amikor már nem bírták elviselni a szobafogságot, melyre az előző két nap szüntelen esőzése kényszerítette őket. Az idő nem volt kellőképpen csábító, hogy Elinort és anyját is elvonja a ceruzától, vázlatfüzettől, Marianne akármennyire bizonykodott is, hogy tartós szép idő ígérkezik, s a fenyegető felhők mind elvonulnak a dombok fölül – úgyhogy a két ifjabb leány kettesben kerekedett fel.