A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Zab chos zhi khro dgongs pa rang grol las bar do thos grol gyi skor Tibetan Cultural Printing Press, Dharamsala, 1994

Mitikus szerzője: Padmaszambhava

A kincs feltárója: Karmalingpa

Fordította, a bevezető tanulmányt és a magyarázó jegyzeteket írta:
Agócs Tamás

Előszó: Őszentsége a Dalai Láma

Fordítás: Mirczik Bálint/Sambhala Fordítóműhely

Az előszó a The Tibetan Book of the dead: The Great Liberation by Hearing in the Intermediate States/Composed by Padmasambhava/Revealed by Terton Karma Lingpa/Translated by Gyurme Dorje. Penguin Books, 2006 című könyvből származik

Hungarian translation and studies
© Dr. Agócs Tamás, 2009, 2015, 2022

Előszó fordítás
© Sambhala Tibet Központ Fordítóműhely, 2015

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest,
2015, 2016, 2022, 2023, 2024, 2025

Minden jog fenntartva

Borítófotó © 2015 Wonderlane

Tartalom

Bevezető gondolatok a Dalai Lámától

A fordító előszava

Bevezető

A köztes lét és a hallás által megszabadító bardó útmutatás története

1. A buddhista világkép alapjai: a karma és az újraszületések tana, a szamszára és a megszabadulás

2. A köztes lét (antarábhava) fogalma az Abhidharma és a szútra irodalomban

3. A köztes lét fogalom jelentésének bővülése a tantrikus buddhizmusban

4. Bardó tanítások és a Hallás által megszabadító bardó útmutatás forrásai a nyingmapa iskola irodalmában

5. A Hallás által megszabadító bardó útmutatás nagykönyvének története

A szövegek

A hallás által megszabadító bardó útmutatás nagykönyve

A békés és haragvó istenségek által képviselt tudatállapotok természetes felszabadításának mélységes tanából

I. Alapszövegek

1. A hat bardó alapverse

1.1. Az élet bardójának alapverse

1.2. Az álom bardójának alapverse

1.3. Az elmélyülés bardójának alapverse

1.4. A halál bardójának alapverse

1.5. A valóság bardójának alapverse

1.6. A létesülés bardójának alapverse

A hat bardó alapversének lezárása:

2. A háromtestű mester gurujógája

Fohász a három méreg elvetés nélküli, természetes felszabadításáért

3. A buddhákat és bódhiszattvákat segítségül hívó fohász

4. A bardó szorosából kimenekítő fohász

5. A bardó rettenetétől megóvó fohász

II. A hallás által megszabadító bardó útmutatás

6. A valóság bardójának emlékeztetője, melynek hallatán elérhető a teljes megszabadulás

6.1. A valóság bardójának megjelenése

6. 2. A békés istenségek bardójának megjelenése

6. 3. A haragvó istenségek bardójának megjelenése

7. Szembesítés a létesülés bardójában

III. Kiegészítő szövegek

8. Az azonnali haláljelek bemutatása

A halál előjeleinek és tüneteinek természetes felszabadításából

9. Szembesítés az értelemmel, melynek leplezetlen megpillantása elegendő a megszabaduláshoz

10. A hajlamok természetes felszabadításának gyakorlata

Függelékek

I. A hallás által megszabadító bardó útmutatás szövegciklusa

A békés és haragvó tudatállapotok természetes felszabadításának mélységes tanából

II. A békés buddha-istenségek megjelenése

III. A békés és haragvó istenségek szimbolikája (megjelenésük sorrendjében)

Glosszárium

Számszerű kifejezések

A tibeti kifejezések tudományos átírása

A szanszkrit kifejezések tudományos átírása

Felhasznált irodalom

Jegyzetek

Bevezető gondolatok
a Dalai Lámától

A kérdés, hogy létezik-e a halál után a tudatnak valamiféle folytonossága, mindig is fontos és vitatott témája volt a filozófiai gondolkodásnak, egészen az ősi India korától fogva napjainkig. Ha azonban a buddhizmus szemszögéből kívánjuk megközelíteni a kérdést, fontos, hogy szem előtt tartsuk: a buddhizmus szerint a tudat folytonosságának megértése és az „én” vagy „önvaló” fogalmak valódi természetének megismerése szorosan összefügg. Ezért vizsgáljuk meg először, hogyan és miből is épül fel maga az ember!

A klasszikus buddhista irodalom tanítása szerint az ember öt nagy egymással összefüggésben álló összetevő, az öt pszicho-fizikai alkotóelem együttesének tekinthető. Ez az öt összetevő a tudatosság, a forma (ide tartozik a testünk, valamint érzékszervi képességeink is), az érzetek, a gondolatok és a különböző indítékok. Vagyis adott a testünk, a minket körülvevő anyagi világ, az öt érzékünk, és adottak a különféle tudati folyamataink, különféle motivációink, a tárgyak megismerésére és megkülönböztetésére szolgáló képességünk, érzéseink, és a mindent megtartó jelenlét, maga a tudatosság.

A tudat folytonosságát elfogadó ókori gondolkodási rendszerek között számos olyan nem-buddhista iskola volt, mely az „ént” vagy „önvalót” egyfajta önmagában létező, állandó, létről létre vándorló entitásként képzelte el. Ezek a gondolkodási rendszerek az „ént” az egyént alkotó pszicho-fizikai összetevőktől különálló létezőnek tekintették, más szóval az emberben lakozó olyan esszencia, vagy „lélek” létezésében hittek, amely az ember testétől és tudatától függetlenül, különálló módon létezik.

A buddhista filozófia azonban nem fogad el ilyen önálló módon, függetlenül létező entitást. A buddhizmus szemlélete szerint az egyén egyedül a tudat és test, vagyis az embert alkotó pszicho-fizikai összetevők dinamikusan egymásbafonódó kapcsolataként határozható meg. Más szavakkal élve, ha alaposan megfigyeljük, önmagunkról alkotott képünk nem más, mint különböző tudati és fizikai történések összetett áradata, melyek azonban időbeli folytonosságuk révén tisztán kivehető mintázatokba rendeződnek, ide értve testi tulajdonságainkat, hajlamainkat, érzelmeinket, személyiségjegyeinket stb. is. Még továbbmenve, a prászangika-madhjamaka iskola szerint – mely napjainkra a tibeti buddhizmus legmagasabb szintű filozófiai irányzatává vált – ez az önmagunkról alkotott kép nem más, mint egy címke, csupán elménk alkotása, amellyel mindezen egymással függésben és kontinuitásban keletkező tudati és fizikai történéseket próbáljuk megjelölni.

Na most, ha erre a tudati és fizikai összetevők között fennálló bonyolult egymásrautaltságra a Legmagasabb Jógatantra szemszögéből tekintünk, azt láthatjuk, hogy a személynek két szintje van. Az első az úgynevezett átmeneti „én” vagy személy, ami azt az állapotot jelenti, amelyben az adott pillanatban éppen létezünk, s ami a durva szintű fizikai test és tudatunk durva, kondicionált jellegű működését takarja. Ugyanekkor személyünknek létezik egy finomabb szintje is, melyet a finomabb szintű test és finomabb tudati működések jelentenek. E finom testet és tudatot egyetlen entitásként kell elképzelni, melynek két aspektusa van. Azt az aspektusát, amely az öntudat létrehozásáért felelős, amely képes a reflexióra és a tárgyak megismerésére, finom tudatnak nevezzük. Azt az erőt pedig, amely által a tudat egy tárgyra fordítja a figyelmét, vagyis az energiát, mely a tudatot alátámasztja, finom testnek vagy finom szeleknek hívjuk. Ennek a két összefonódott minőségnek a megismerése teszi lehetővé a Legmagasabb Jógatantra fényében az ember valódi természetének, a buddha-természetnek a megismerését, amely a tudat igazi, esszenciális valósága.

Mielőtt azonban közelebbről megvizsgálnánk a finom szintű tudat és finom szintű szelek működését, tekintsük át, hogyan jön létre a durvább szintű test és tudat! A folyamat hátterében a függő keletkezés áll, ami a buddhista filozófia leglényegesebb fogalmai közé tartozik. A függő keletkezés elve azt mondja ki, hogy semmi sem létezik önmagától, más tényezőktől függetlenül. Minden dolog és minden történés okok és feltételek sokaságának függésben való keletkezése által jön létre. A folyamatot, melynek során a világ és a benne létező érzőlények önnön karmikus késztetéseik, a valóság meg nem értése, a vágy és gyűlölet miatt a lét körforgásában ragadnak, a függő keletkezés tizenkét tagú oksági láncolata írja le részletesen. A kör első láncszeme a kiindulópontként szolgáló alapvető nem-tudás állapotában lévő létezésünk, ami nem más, mint a valóság igazi természetének meg nem értése. A nem-tudásból fakadóan múltbeli tetteink (mind cselekedetbeli, mind szóbeli, mind gondolatbeli) által létrejönnek késztetett hajlandóságaink, melyek hatására kialakul az én-t és a külvilágot elválasztó tudat. A tudatosságból létrejön az öt pszicho-fizikai összetevő, és a köztük lévő kapcsolat, amely által létrejönnek érzékszervi képességeink, melyek által kölcsönhatásba lépünk a külvilággal. Így létrejönnek az érzéseink, melyek sóvárgást és ragaszkodást keltenek bennünk, ami végül az újralétesülés vágyához, a létszomjhoz vezet. Ezen a ponton kölcsönhatásba lépünk a szülők genetikai alkotóelemeivel és a környezettel, amelyet végül a megszületés, az öregedés majd a halál követ. Ez a kör tekinthető az élet, halál és újraszületés finomabb folyamatainak képi ábrázolásaként, de tekinthető a szenvedés körforgásából való megszabadulásra felhasználandó lehetőségek illusztrációjaként is.

Az elképzelés, amely szerint jelenlegi, múltbeli és jövőbeli létünk eseményei között összefüggés van, egyenesen következik a buddhizmus ok-okozati viszonyként felismert természeti törvényéből. Egy példával élve, mondhatjuk ugyan, hogy ma más az időjárás, mint tegnap volt, de a valóságban a mai nap időjárása elválaszthatatlanul kötődik a tegnapi nap időjárási körülményeihez. Ez igaz a test szintjén is; beláthatjuk például, hogy múltbeli cselekedeteink befolyásolják jelenlegi egészségügyi állapotunkat, mostani cselekedeteink pedig hatással vannak jövőbeli állapotunkra. A buddhista szemlélet szerint ugyanez történik a tudat szintjén is; a múlt, jelen és jövő eseményei között ok-okozati folytonosság van.

A buddhizmus szerint az egymást követő újraszületések során megtapasztalható személyes adottságok folytonossága hasonlóképpen ezzel magyarázható. A személyes adottságok folytonosságának tapasztalata a buddhizmus nézőpontja felől vizsgálva az emlékezés képességén alapszik, amely az ember meditációs gyakorlatai során már ebben az életben mélyíthető. Ugyanakkor, általánosságban véve az is elmondható, hogy hosszú és súlyos betegséget követő halál esetén, amikor az ember fizikai és mentális képességei súlyosan leromlottak, a személyes adottságok nagy része, köztük az emlékezés képessége elvész. Ellenkező esetben, amikor valaki hirtelen halált hal, és a durva szintű test-tudat kapcsolata még igen stabil, nagyobb az esélye, hogy személyes adottságait, ideértve az emlékeit is, továbbvigye következő életébe. Mindkét lehetőség esetén igaz azonban, hogy az előző életből átvitt vonások legerősebben csak az új születés korai szakaszában érzékelhetőek. Ezután az előző életből származó személyes vonásokat gyorsan felülírják a szülőktől örökölt, egyre erősödő jellemvonások. Mindent összevetve, ahogy korábban is említettem, nagyon sok múlik azon, milyen szinten rendelkezik az egyén az emlékezés képességével, mely különféle gyakorlatokkal már jelenlegi életünk során mélyíthető.

Most vessünk egy pillantást arra, milyen létállapotokban lehetséges újraszületni! A buddhista felfogás szerint az újraszületés a három birodalom valamelyikében történik; ez a három a formanélküliség birodalma, a formák birodalma és az érzéki vágyak birodalma. A forma és a formanélküliség birodalmában való újraszületés csak a tudatnak meditáció útján elért nagyon szubtilis állapotának gyümölcsei lehetnek. Ezekhez képest a mi birodalmunk, a vágyak birodalma alacsonyabb szintű; a három birodalom közül a legalsóbb. A vágybirodalmat a lények hatféle típusa népesíti be: istenek (mennyei lények, melyeknek jellemző tudatállapota a gőg), félistenek (jellemző tudatállapotuk az viszálykodás és irigység), emberek (az öt zavaró tudatállapot mindegyikének ki vannak téve), állatok (a megtévesztettség és félelem állapotában vannak), éhes szellemek (ragaszkodás, és csillapíthatatlan sóvárgás jellemzi őket), és pokollakók (a harag, gyűlölet és félelem fogságában élnek). A Legmagasabb Jógatantra irodalmában a lét mindhárom birodalma és a lények hat típusa egy-egy tudatállapotnak felel meg, vagy másképpen fogalmazva annak az energiának a kivetüléseként jelenik meg, amelyet – mint mondtam – az érzőlények alapvető nem-tudásuk következtében fellépő karmikus tettei okoznak. Buddhista nézőpontból tehát jövőbeli létezésünk milyenségét az ok-okozatiság törvénye szerint, szokásszerűen rögzült karmikus késztetéseink határozzák meg.

Továbbá, ha a felépülés és lebomlás egyetemes mintázatát szemügyre vesszük – mely ott húzódik a fizikai világ minden jelensége mögött; a nappalok és éjszakák váltakozásában vagy például az évszakok múlásában; ha megfigyeljük, hogyan épül föl parányi szubatomi részecskékből az anyag, és ugyanezt az okozatisági összefüggést megfigyeljük abban, ahogy tudati tapasztalatunk egyik pillanatról a másikra felépül és lebomlik a mélyalvás különböző fázisai, valamint az álmodás és az ébrenlét állapota között – akkor felismerhetjük, hogy a tudat folytonosságának fogalma összhangban van mind a környezetünk, mind tudati tapasztalataink belső természetével. Csakugyan, gyakori vélemény, hogy a tudat folytonosságának elfogadása hozzásegít minket saját létünk és az univerzum természetének mélyebb megismeréséhez. Ezen felül a folytonosság és az ok-okozati összefonódottság felismerése felerősíti bennünk a felelősségtudatot saját cselekedeteink iránt, egyrészt azok önmagunkra, másrészt másokra és a környezetre gyakorolt következményei miatt.

Összegzésül tehát, amikor a tudat folytonosságának fogalmát akarjuk megérteni, szem előtt kell tartanunk, hogy a tudatnak több szintje van a tudatosság durvább vagy finomabb állapotai szerint. Például, tudjuk természetesen, hogy az érzékszervi észlelés megvalósulása függ a személy fizikai felépítésétől, azaz, amikor a fizikai test meghal, az észleléshez kapcsolódó tudatállapot is megszűnik. Bár tudjuk, hogy az emberi test meghatározó feltételként szolgál az emberi tudat számára, a kérdés továbbra is marad: mi tehát annak a mélyen meghúzódó alkotórésznek vagy esszenciális minőségnek a természete, amelyet jelenlétként, megvilágosító képességgel rendelkező belső tiszta fényként tapasztalunk?

Végül, ha a tudat, test és környezet viszonyát a legmélyebb szinten vizsgáljuk, látjuk, hogy az anyag sejtekből, atomokból és atomi részecskékből, a tudat pedig pillanatokból tevődik össze. A tudat és anyag természete tehát eltérő, és ennek megfelelően létrejöttük lényegi oka is elérő kell hogy legyen. Az anyagi létezők más anyagi létezőkből keletkeznek, úgymint részecskék, atomok vagy sejtek, a tudatosság pedig a tudat korábbi pillanataiból áll össze, amelyek maguk is fénylő és megismerő természetűek. A tudatosság minden pillanata egy korábbi tudatpillanat függvénye. Ezen logika alapján feltételezi a buddhizmus, hogy a legmélyebb szinten a tudat és az anyag kezdet nélküli.

A fenti témákon; az ok-okozatiság törvényének, a feltételektől függő keletkezés, és az anyagi világ működésének kérdésein elmélkedve, és a tudat természetének megismeréséből kiindulva, a gondolatok létrejöttének és ellobbanásának folyamatát, és a mélyalvás, álmodás és ébrenléti állapot között végbemenő tudatállapot-változásokat megértve válik lehetségessé, hogy úgy érezzük, a tudat folytonosságának fogalma saját jelenlegi állapotunk megismerésének szempontjából is releváns. Ha ezt a folytonosságot – tapasztalat és megfigyelés útján – beláttuk, logikussá és szükségszerűvé válik, hogy az ember elkezdje felkészíteni magát a halálra és jövőbeli létezéseire.

Ami pedig a felkészülés konkrét technikáit illeti, ez attól függ, ki milyen spirituális ambícióval rendelkezik. Ha például valaki csak egy előnyös újraszületéshez szeretne jutni, mint emberi lény, nincs szükség a halállal és újraszületéssel foglalkozó bonyolult meditációs gyakorlatokra, elegendő erényes életet élni. Hasonlóképpen, azok számára, akik a feltételekhez kötött létezés alól történő egyéni megszabadulást keresik, és azok számára is, akik a mahajána út szútráinak szintjén törekednek, a meditációs felkészülés célja az lesz, hogy olyan következő újraszületéshez jussanak, ami segíteni fogja őket a megvilágosodás felé tartó útjukban. Az emberek e három típusának a klasszikus buddhista irodalom nem ajánl olyan konkrét gyakorlatokat, amelyek kimondottan a halál pillanatának, mint a spirituális út egyik leglényegesebb pillanatának megragadására szolgálnak. Ennek ellenére még ezekben a szövegekben is gyakran találkozunk a halál, a köztes lét, és újraszületés folyamatainak tárgyalásával, ami éppen azzal magyarázható, hogy e három folyamat megértése jelenlegi létezésünk szempontjából is elengedhetetlen.

De csak a tantrikus tanítás, és azon belül is különösképpen a Legmagasabb Jógatantra tanításai kínálnak olyan módszereket, amelyek a halál, a köztes lét és az újraszületés folyamatait kimondottan a ciklikus létforgatagból való megszabadulásra használják fel. E módszerek során a gyakorló nagyon közeli ismereteket szerez bizonyos általa előidézett tapasztalatokról annak érdekében, hogy spirituális belátásokat nyerjen, és a legmesszebbmenőkig kihasználja emberi lényként rendelkezésére álló képességeit.

Általánosságban fogalmazva a Legmagasabb Jógatantra gyakorlatai olyan spirituális ösvényt kínálnak, ami lehetővé teszi az egyén számára a teljes buddhaság elérését már jelenlegi életén belül is. Akiknek azonban nem sikerül életük során megvalósítaniuk ezt, azok számára roppant fontossá válik, hogy megragadják a halál, a köztes lét és az újraszületés természetesen adódó alkalmai kínálta átformáló lehetőségeket. A Legmagasabb Jógatantrában ezért nem csupán a kedvezőbb újraszületésre való felkészülés a cél, hanem még ennél is nagyobb jelentőséggel bír, hogy az egyén személyes felkészülése eredményeként képes legyen saját halálát és az utána következő állapotokat a megszabadulás elérésére felhasználni.

A Legmagasabb Jógatantra irodalmában, ahogy korábban már említettem, a három létbirodalom, melyek egyikében az ember újraszületik, tulajdonképpen nem más, mint az érzőlények nem-tudásából és a lényegi okot jelentő karmikus késztetéseikből létrejövő energia (tib. rlung) különféle módozatai vagy kivetülései. Sőt mi több, tantrikus szempontból a halál, a köztes lét, és az újraszületés sem más, mint a karmikus energia különféle megnyilvánulásai. Az a pont, ahol a durva szintű energiák teljesen lebomlanak, és a finom energiák felsejlenek, a halál. Az ezt követő állomás, amikor ezek az energiák újra erőteljesebben megnyilvánulnak, a köztes lét, és mikor végül újra testet öltenek, a születés. Így mindhárom lét csupán az energia más-más állapota. Ezekre a felismerésekre alapozva, minthogy a halál nem más, mint az összes durva szintű energiák lebomlásakor és a megmaradó finom energiák és tudat felsejlésekor megnyilvánuló állapot, a gyakorlott jógi számára lehetővé válik, hogy meditációja során olyan tapasztalatot idézzen elő, amely csaknem megegyezik a halál valódi élményével. Ez azért lehetséges, mert a meditáció során el lehet érni a durva szintű energiák és tudat lebomlását. Ebben az állapotban a gyakorlott meditáló hatalmas felismerésekre juthat, melyeket spirituális útján való előrehaladásához használ fel. E szakaszban ugyanis, mikor erőfeszítései gyümölcseként eljut a belső tiszta fényig, a jógi képessé válik a meditációjában az általa elképzelt istenség káprázattestének tényleges megvalósítására – így eljut a teljes buddhaság állapotába, már ebben az életben.

Itt, a teljes buddhaság állapotában megmutatkozik a buddha-tudat három dimenziója, az úgynevezett három buddha-test (szkt. trikája). E megtestesülések egyszerre rendelkeznek alapvető természetünk, és a teljes megvilágosodás állapotának jellemzőivel. Érdekes módon ugyanezeket a dimenziókat megtapasztalhatjuk hétköznapi életünk során is: amikor tudatosságunk szintjei és fizikai működéseink mind megszűnnek, és felragyog a belső tiszta fény; ez a pont a halál. Ezen a ponton a tudat és a legfinomabb energiák kettősség nélkül, elválaszthatatlan voltukban jelennek meg, csakúgy, mint a mélyalvás állapotában. Ennek az állapotnak a megtestesülése a buddha igazság-teste1 (szkt. dharmakája). Majd ahogy ettől az esszenciális, természetes állapottól távolodni kezdünk, belépünk a köztes lét állapotába, ahol ugyan már van érzéki tapasztalás, a jelenségek még mindig légiesek és káprázatszerűek, éppúgy, mint az álmokban. Ennek az állapotnak a megtestesülése a buddha elragadtatás-teste2 (szkt. szambhogakája). Majd ebből az állapotból kitérve a személy felölti a durva fizikai testet, amely az újraszületésben csúcsosodik ki, éppúgy, mint az ébrenléti állapotban. Ennek az állapotnak a megtestesülése a buddha kisugárzás-teste3 (szkt. nirmánakája). Létezésünk ezen három természetes állapota és a teljesen megvilágosodott lény három dimenziója között tehát közvetlen megegyezést látunk.

Minthogy tehát e három dimenzió hétköznapi életünk három fentebb említett állapotán keresztül hozzáférhető, meditatív technikák egész sora létezik, amelyek célirányosan a hétköznapi lét három tudatállapota és a buddha-test három dimenziója közötti megfelelésekre helyezik a hangsúlyt. E technikák segítségével az alap vagy kiindulópont (a hétköznapi létállapot), az ösvény és a végső célként elérendő állapot (a buddha-testek) között átjárhatóságot teremtünk meg. Hogy a hétköznapi lét állapotainak spirituális felhasználásában rejlő óriási lehetőségeket, melyek egészen a megszabadulásig terjednek, kihangsúlyozza, Nágárdzsuna, a nagy indiai mester, a három hétköznapi létállapot megnevezésére is a kája szót alkalmazza. Így nála a halál pillanatának dimenziója nem más, mint a lényegi dharmakája; a köztes lét dimenziója nem más, mint a szambhogakája; és az újraszületés folyamatának dimenziója nem más, mint a nirmánakája. Így tehát, a tanítás szerint, a magas szinten jártas jógi meditatív felkészülésének köszönhetően az igazi halál pillanatában, a köztes létbe való belépés pillanatában, és az újraszületés megkezdődésének pillanatában valóságos azonosulás következik be.

A technika gyakorlásaként ehhez nagyon hasonló tapasztalatok az ébrenlét és az alvás állapotaiban alkalmazott gyakorlatok által is nyerhetők, mégpedig az istenségjóga és az álomjóga gyakorlása által.

A tantra szerint az istenséggel meditációban történő képzeletbeli azonosulás, vagyis az istenségjóga egyedi lehetőséget kínál a gyakorló számára a három végső dimenzió, azaz buddha-test megismerésére. Azonban csakis a módszer mélységének igazi megismerésekor lehetséges, hogy a tantrikus gyakorlat lényegét megértsük. Az istenséggel meditációban történő azonosulás célja ugyanis az üresség, a tökéletes nyitottság megtapasztalása. Ez az élmény különbözik minden hétköznapi észlelésünktől és fogalomalkotásunktól, melyek arra késztetnek minket, hogy a dolgokat önmagunktól külön állónak érzékeljük. Ez az élmény a tudat legmélyebb természetének megismeréséhez, a buddha-tudat igazság-testéhez, minden hétköznapi elképzelésünkön túlmenő állapothoz vezet, oda, ahol lehull a valóság látását akadályozó összes fátyol, nincs ragaszkodás és elutasítás – csak makulátlan, tiszta ragyogás.

Az istenséggel való azonosulás gyakorlata a tantrikus tanítások mind a négy osztályában megjelenik. A legkifinomultabb módszert azonban a Legmagasabb Jógatantra kínálja. A gyakorló spirituális jártasságától függően a tantra több nehézségi fokozatot is lehetővé tesz az istenséggel való azonosulás gyakorlására. Az Új Iskolák négy nehézségi szintet állítanak fel, a nyingmapa (Régi Iskola) pedig a legmagasabb szintet további három módszerre osztja, melyek név szerint a mahájóga, anujóga és atijóga.

A tantrikus gyakorlat első lépéseként, annak érdekében, hogy a jógi felkészítse magát a három buddha-test megvalósítására, meditációja során először elképzeli azt. Ez a vizualizációs gyakorlat tulajdonképpen a tényleges eseményre való képzeletbeli felkészülésként fogható fel. Majd mikor már kellően jártas a gyakorlatban, magas szintű meditációjában ténylegesen is megvalósítja a folyamatot; vagyis ekkor a buddha igazság-testébe való belépése, és annak két megnyilvánuló formája, a buddha elragadtatás-teste és a buddha változás-teste már nem csak elképzelt utánzat, hanem valóság, amelynek megvalósulását a jógi testében bizonyos fiziológiai elváltozások is jelzik. Mindkét gyakorlathoz nélkülözhetetlen azonban a meditációt végző személy durva szintű tudatosságának és az ahhoz kapcsolódó energiáknak a lebontása. A Legmagasabb Jógatantra ezen a ponton kihangsúlyozza, hogy a durva szintű energia megszakítására vagy átvágására azért van szükség, mert ez felelős a fogalmi gondolkodásért.

Ezért azt kell feltételeznünk, hogy ha a személy sikeresen megszüntette a karmikus energia áramlását, még ha az alapvető nem-tudásból fakadó késztetései nem is tűnnek el teljesen, a karmikus energia hiányában hatástalanokká válnak.

Ahogy már korábban említettem, alapos vizsgálat során az élő és élettelen jelenségek esetében egyaránt felismerhető egyfajta felépülés-lebomlás folyamat. Az élettelen dolgok esetében a folyamat a nagyon finom részecskéktől az egyre összetettebb elemek felé halad. Azaz az üres térből szintről szintre lép elő a mozgás vagy energia, hő vagy fény, a cseppfolyós halmazállapot és végül a szilárd anyag. Az anyagok lebomlása e sorrend fordítottjaként zajlik. A felépülés-lebomlás folyamata a testben is végbemegy. A tantrában az embert alkotó négy fizikai elem lebomlásának folyamata a föld elemmel kezdődik, melyet a víz elem, tűz elem, és szél elem lebomlása követ. Ennek bekövetkeztével egyedül a tér elem marad, ami azt jelenti, hogy már az összes durva szintű energia és tudatosság megszűnt. Ebből az állapotból kibontakozik egy újabb lebomlási folyamat, melyet különféle jelenségek kísérnek: az „élénkfehér jelenés”, az „élénkvörös-narancssárga jelenés”, az „élénkfekete majdnem-elérés” és végül a legbelső tiszta fény, az „elérés”.

Mivel a lebomlás folyamatának eme szakaszai természetes állapotok, megismerésük az istenség-vizualizációs meditáció sikerességének szempontjából elengedhetetlenül fontos.

Az összes durva energia és tudatosság lebomlásakor megmutatkozó belső fény elérése mind az Új, mind a Régi Iskolában elsőszámú cél. Ez az esszenciája a nyingmapa hagyományhoz tartozó Nagy Tökéletesség (tib. Dzogcsen) gyakorlatainak, a szakjapa hagyományhoz tartozó Üresség Egysége, és a Szamszára és Nirvána Azonosságának Világossága gyakorlatoknak, a kagyüpa hagyományhoz tartozó Nagy Pecsét (szkt. Mahámudra) gyakorlatnak, és a gelugpa hagyományhoz tartozó Öröm és Üresség Oszthatatlan Egysége gyakorlatnak is.

Mikor azonban a belső ragyogásról beszélünk, fontos észben tartanunk, hogy ennek megtapasztalása különböző szinteken lehetséges, sőt mi több, a Dzogcsen belső fényre vonatkozó megközelítése és az Új Iskola tanítása között van egy lényeges különbség is. Csakúgy, mint az ürességre való eljutás, a belső ragyogás megtapasztalása is különféle módokon történhet. Az Új Iskola tanítása szerint a belső ragyogás megtapasztalása csak az összes fogalmi élmény lebomlása után lehetséges. A Dzogcsen ezzel szemben azt vallja, hogy a belső ragyogás valójában minden tudatállapotot áthat, éppen úgy, mint ahogy az olaj áthatja a szezámmagot. A Dzogcsen ezért olyan kifinomult technikákat kínál, amelyek lehetővé teszik e belső ragyogás felismerését még az összes durva szintű érzékelési folyamat aktív működése közben is. Ezen a ponton kell megismerkednünk a tibeti szemsz és rigpa szavakkal, melyek által a Dzogcsen egy nagyon fontos különbségre mutat rá. A szemsz alatt a hétköznapi, a dolgokat az objektum és szubjektum különállásából szemlélő tudatunkat értjük, míg a rigpa4 a tiszta tudatra utal, amely mentes e kettős fogalmi gondolkodástól. A nyingmapa iskolához tartozó Dzogcsen hagyományainak megfelelően az önmaga belső, tiszta tudatának felismerésére a tanítvány közvetlenül nagy tudású spirituális mesterétől kap bevezetést. Így következhet be a Dzogcsen szemlélet fókuszában álló „átvágás”, áttörés (tib. trekcsö), melyet az alapvető tudat fényességét szemlélő mindent-felülmúló „felismerés”, vízió (tib. tögál) gyakorlatok követnek. Tekintet nélkül e gyakorlatok és nézőpontok viszonylagos különbözőségére, a belső ragyogás valóságos megtapasztalása nem lehet más, mint tudatunk igazi önnön természetének felismerése, az üresség és fényesség szétválaszthatatlan egysége.

Most tehát, mikor a finom tudat legtisztább állapotában tárulkozik fel, az egységet alkotó tudat és test legszubtilisebb energiái vagy szelei az öt különféle színhatás (fehér, kék, vörös, sárga és zöld), és a buddha-alakok formájában oldódnak fel. A folyamat során megjelenő összes mandala, a száz békés és haragvó istenség, vagy az ezer békés és haragvó istenség, vagy tulajdonképpen akárhány békés és haragvó istenség, mind-mind az öt buddha-család megszemélyesítései, és az öt pszicho-fizikai összetevő tisztaságával, az öt fizikai elemmel és az öt bölcsességgel állnak összefüggésben. Ezeknek a kapcsolatoknak az észlelése és megértése képezi a Legmagasabb Jógatantra gyakorlatainak lényegét, és ez az istenség meditáció gyakorlásának is a célja, mely a törekvő mindennapi felkészülésének része.

Összegzésképpen tehát, ha a gyakorló meditációja során végigköveti, miként oldódnak fel a tudat durva formái, majd ebből az állapotból miként tűnnek fel természetes módon a fényjelenségek és istenség alakok, és képessé válik a belső fény felismerésére és megragadására, mely lényegi okot szolgáltat a buddha elragadtatás-testének és a buddha változás-testének megjelenésére, akkor a gyakorló ténylegesen megvalósítja a három buddha-testet, ami az egész tantra végső célja.

Ami pedig a tantrikus gyakorlatban elképzelt istenségeket illeti, azok két alapvető csoportba sorolhatók: békés és haragvó istenségek. Legegyszerűbben fogalmazva a békés és haragvó istenségek a ragaszkodás és elutasítás érzelmi és mentális állapotainak megtestesítői. A békés istenségek nyugodtak, és a vonzalom természetes tisztaságát jelenítik meg, vagyis a tudat alapvető, nyugodt állapotát tükrözik. A haragvó istenségek a békés istenségek fordított aspektusai, és az ellenszenv megtestesítői, vagyis a tudat azon állapotát jelenítik meg, amikor az illúziót valóságnak látjuk.

Mint látjuk, a Legmagasabb Jógatantra spirituális ösvényén a ragaszkodás és elutasítás negatív mentális állapotait is felhasználjuk. Általában a szelíd tanítvány (szkt. srávaka) útján járók úgy szokták gondolni, hogy a negatív tudatállapotok kerülendők. A mahájána út azonban annyiban eltér a szelíd tanítvány ösvényétől, hogy tanítása szerint még a negatív tudatállapotoknak is hasznát lehet venni, mégpedig két módon. Az egyik, hogy a mahájána szútrák szerint, amennyiben egy adott szituáció pozitív végkimenetelhez (azaz mások javának előmozdításához) járul hozzá, úgy a vágy és ragaszkodás tudatállapotának önként való alkalmazása megengedhető. A másik a tantrák gyakorlata, ahol nemcsak hogy megengedhető a vágy és ragaszkodás tudatállapota, hanem egyenesen ezek tudatos felhasználására van szükség abból a célból, hogy energiáik által magukat a negatív állapotokat pusztítsuk el vagy tisztítsuk meg.

Mivel e tantrikus gyakorlatok a fiziológiai folyamatok nagyon mély szintjeibe való belépést igénylik, és a ragaszkodás és elutasítás energiáinak átalakításával járnak, így mielőtt a gyakorló elmélyülne a tantra gyakorlatainak alkalmazásában, nagyon fontos, hogy találjon egy megbízható jártassággal rendelkező mestert, aki fokról fokra vezeti be a gyakorlatokba és teszi képessé a gyakorlatok alkalmazására. Továbbá, mielőtt a törekvő a tantra útjára lépne, előbb felkészítő gyakorlatokat kell végeznie, és alapos jártasságot kell szereznie a szútrák ösvényén. Ezek közül a legfontosabb a megvilágosodás elérésére vágyódó önzetlen szándék (szkt. bódhicsitta) kifejlesztése, a tudat elcsendesítésének képessége – a figyelem összpontosítása egy belső meditációs tárgyra –, és a belátó elmélkedés képessége – analitikus meditáció, mely a fókuszában álló tárgy természetét annak viszonyulásai, tulajdonságai és funkciói szerint mélységeiben elemzi. A tudat elcsendesítése és a belátó elmélkedés útján jut el a törekvő az üresség megértésére, amely a jelenségek valós létének és önmagukban való identitásának teljes hiányát jelenti. A tantra ösvényének mellőzhetetlen előfeltétele, hogy a gyakorló megértse a dolgok ürességének lényegét, és a tünemény-világ egymással függésben létező alaptermészetét. A tantrák már megelőlegezik e belátások meglétét, ezért az üresség megismerésére és megértésére szolgáló módszerek részletes kifejtését a szútrákban találjuk.

Ami pedig annak az ürességről való tudásnak a forrását illeti, melyet a tantrák feltételeznek, a nyingmapa, kagyüpa, szakjapa és gelugpa iskolák legtöbb mestere egyaránt egyetért, hogy az a középút (szkrt. madhjama-pratipadá) filozófiájában található meg, melyet legalaposabban Nágárdzsuna dolgozott ki. Emellett a Dzogcsen is kidolgozta saját, egyedi tanítását az üresség megismerésére – mely mindenekelőtt a belső fény és üresség szétválaszthatatlanságát hangsúlyozza –, lényegileg azonban ez sem tér el a Nágárdzsuna középút filozófiájában bemutatott magyarázatoktól.

Az üresség fogalmáról, avagy a valóság végső természetéről való elmélkedés a buddhizmus egyik olyan területe, ahol a hagyományos buddhista nézőpont és a modern tudományok belátásai egyre inkább közelíteni látszanak. A közös kiindulási pont nem más, mint a jelenségeket felépítő elemek nem-találása. A modern természettudományok elsősorban az anyagi természetű dolgok analitikus vizsgálatát célozzák. A tudományos módszerek alapján az anyag végső természetének megismerése a felépülésük sorrendjével ellentétes irányban, azaz a makroszint felől a részecskék mikroszkopikus világa felé halad. Mikor azonban e legkisebb részecskék vizsgálatához érünk, azzal szembesülünk, hogy maga a részecskék szubsztancialitása kérdőjeleződik meg. Az üresség és a jelenségek eme határfelülete a buddhizmus számára mind a filozófiai gondolkodás, mind a tudat természetén való meditáció legfontosabb fókuszpontok egyikét jelenti. Ahogy azt már a tudományos világ is egyre inkább látja, az egyén gondolataira, csakúgy, mint a létezés egész körforgására igaz felépülés-lebomlás folyamat megértése a buddhista irodalom és gyakorlat központi részét képezi.

Következtetésképpen tehát, még ha a Legmagasabb Jógatantra gyakorlataira való felkészülés igen sokrétűnek látszik is, megállapítható, hogy mivel a Legmagasabb Jógatantra működési folyamata rendkívül közeli egyezést mutat a létezés természetével, e világ minden egyes emberi lényét olyan személynek kell tartanunk, aki a legtökéletesebb durva és finom szintű fiziológiai alappal rendelkezik azok sikeres megvalósítására.

Általában, mikor életünk során előre látjuk, hogy nehéz szituáció, vagy ismeretlen helyzet vár ránk, megpróbálunk felkészülni, és edzeni magunkat, hogy mikor bekövetkezik, tökéletesen felkészülten nézhessünk vele szembe. Ahogy igyekeztem rámutatni, a Legmagasabb Jógatantra célja nem más, mint a halál, a köztes állapot és az újraszületés történéseire való felkészülés. Ezeket a gyakorlatokat én is nap mint nap végzem, ezért néha, mikor a halálra gondolok egyfajta izgalom fog el. Ugyanakkor az is igaz, hogy nem tudhatom biztosan, vajon sikerülni fog-e gyakorlataimat teljes sikerre juttatni, amikor majd tényleg eljön a pillanat!

Amikor a halál természetéről vagy az élet és halál közötti viszonyról gondolkodunk, teljesen természetes, ha néha bizonytalanságot vagy akár félelmet érzünk. Ezért nem meglepő, hogy a Bardo Tödol Csenmo, a Tibeti Halottaskönyv, e mindannyiunk számára fontos kérdést tárgyaló, kincset érő szöveg Nyugaton a tibeti irodalom egyik legismertebb alkotásává vált.

Remélem, hogy a könyvben rejlő mély bölcsesség számos érdeklődő segítségére lesz szerte a világban, csakúgy, mint saját kultúrámon belül.

A XIV. Dalai Láma

A fordító előszava

A Tibeti Halottaskönyv kétségkívül a tibeti irodalom legismertebb alkotása. Világhírét azonban nem annyira saját eredeti kultúrájában betöltött szerepének, mint inkább egy véletlennek köszönheti. E Tibetben viszonylag szűk körben ismert, ezoterikus szöveggyűjtemény a teozófus Y. Evans-Wentz által kiadott angol fordítás nyomán híresült el a XX. század második felében a Tibeti Halottaskönyvként. Noha a szöveg csak egy a számos, Tibetben használatos halotti szertartáskönyv közül, ez cseppet sem von le annak irodalmi értékéből. A mű valóban szuggesztív erővel jeleníti meg a haldoklás, a halál és az utána következő köztes lét folyamatait és történéseit, s mindemellett áttekintést nyújt a halállal kapcsolatos tibeti elképzelésekről a „régi” rend, a nyingmapa5szempontjából. Tulajdonképpen ez a legfőbb oka annak, hogy nem beszélhetünk a Tibeti Halottaskönyvről: a nyingmapa csak a számos tibeti rend egyike, a Tibeti Halottaskönyv pedig e rend legsajátosabb, a többi rend tanításai között nem szereplő tanításaira épül. Ráadásul maguk a nyingmapák is több hasonló kézikönyvet ismernek, noha közülük kétségkívül ez a legnépszerűbb.

A Tibeti Halottaskönyv eredeti címe: Bardó Thödol Cshenmo – „A hallás által megszabadító bardó útmutatás nagykönyve”. Olyan, a halállal kapcsolatos vallási és gyakorlati instrukciókat tartalmaz, amelyek hallatán elérhető a megszabadulás a szamszárából, a buddhista létforgatagból. Ezen útmutatásokat többnyire a halottas ágynál olvasták fel a halotti szertartás részeként, ugyanakkor az élők számára szolgáló meditációs kézikönyvként is használták. Az útmutatások egy része a valóság igaz természetével történő szembesítés (illetve emlékeztető az életben kapott szembesítésekre), más részük tantrikus meditációs útmutatás. Ennek következtében megértésük, illetve meghallgatásuk különleges ismereteket, sőt, többnyire tapasztalati jártasságot is feltételez az ismertetett gyakorlatokban. Valószínű, hogy a kézikönyvet eleinte csak avatott tantrikus gyakorlók (jógik és jóginík) halálakor olvasták fel, emlékeztetőül az életük során kapott tanításokra; később a felolvasás gyakorlata a vallási hívőkre is kiterjedhetett. A szöveg egymásra rakódott rétegeinek elemzésével nyomon követhető, hogyan vált ez az eredetileg csak jógik szűk rétegéhez szóló, ezoterikus instrukciókat tartalmazó kézikönyv egyre tágabb körben alkalmazott, egyre közismertebb, végül már szinte univerzális megváltó erővel felruházott halottaskönyvvé. E folyamat végső kiteljesedését jelzi a Valóság bardójának emlékeztetője végén olvasható ajánlás, mely szerint:

Ezt a könyvet azért nevezik a Hallás által megszabadító bardó útmutatás nagykönyvének, mert ha a köztes létben az ember fülébe jut, ennek hallatán még akkor is megszabadulhat, ha elkövette az öt jóvátehetetlen vétség valamelyikét. Ezért hirdetni kell a piactéren, és minden eszközzel terjeszteni kell. Aki egyszer meghallja, nem biztos, hogy rögtön felfogja a jelentését, de a köztes létben az értelme majd kilencszer világosabbá válik, és akkor szóról szóra eszébe fog jutni. Ezért szükséges, hogy mindenkinek a fülébe eljusson még az élete során. Fel kell olvasni a betegágyak mellett, és minden halott ember fülébe kell súgni. Széltében-hosszában hangoztatni kell.

Noha egy távoli kultúrából érkező üzenetet könnyű félreérteni, e bátorító felhívás értelmében talán mégis van értelme és létjogosultsága a Halottaskönyv terjesztésének, illetve annak, hogy ez a titkos tibeti tanításokat tartalmazó könyv a modern nagyvilág könyvespolcaira kerüljön. A félrehallások lehetőségének csökkentése érdekében pedig elengedhetetlen a mű keletkezési történetének, eredeti kulturális kontextusának tanulmányozása. A korábbi fordítások és tanulmányok jórészt ezek figyelmen kívül hagyásával születtek, hiszen annak idején még nem álltak rendelkezésre a szükséges ismeretek.

A tibetisztika fejlődése csak az utóbbi évtizedekben tette lehetővé, hogy megkezdődhessen a Tibeti Halottaskönyv eredeti kontextusának feltérképezése. A szakirodalomban csak nemrég jelentek meg azok a művek, amelyek fényében már megkísérelhetjük a tibeti irodalom e valóban páratlan műremekének pontosabb fordítását és értelmezését.6 Ez egyben magyarázatot kínál arra is, hogy miért volt szükség a meglévő két fordításon túl újabb magyar fordításra.7 Reméljük, hogy a jelenlegi munka hosszú időre kielégíti mind a szűkebb szakmai, mind a tágabb olvasóközönség igényeit.

Könyvünk központi részét a Hallás által megszabadító bardó útmutatás főszövegeinek fordításai képezik (6–7. szöveg). Aki azonnal a Tibeti Halottaskönyv szívébe kíván hatolni, annak itt érdemes elkezdenie a könyv olvasását (A szövegek/II. rész). Ezt követően az olvasó, a lábjegyzetekben található hivatkozásokat követve, a saját érdeklődésének megfelelően bővítheti ismereteit az alap- és kiegészítő szövegekkel, és tanulmányozhatja a további magyarázatokat. A Glosszárium és a Számszerű kifejezések a szövegekben szereplő buddhista szakszavak értelmezését hivatottak segíteni, míg a kiegészítő anyagokat tartalmazó Függelékek a szövegciklus felépítését és a bardó istenségek szimbolikáját tekintik át. A fordító Bevezetője a mű eredeti kulturális hátterét és keletkezéstörténetét mutatja be.

A második kiadásból az első (Cartaphilus) kiadás kiegészítő anyagait, valamint a technikai jellegű lábjegyzetek nagy részét elhagytuk.

Agócs Tamás

Bevezető

A köztes lét és a hallás által megszabadító bardó útmutatás története

1. A buddhista világkép alapjai: a karma és az újraszületések tana, a szamszára és a megszabadulás

A buddhista létszemlélet szerint a világ folytonosan változó, szenvedéssel teli körforgás, amelyet szamszárának, létforgatagnak neveznek. Jelenlegi életünk csupán egyetlen állomás a születések és halálok kezdet és vég nélküli folyamában. Az újraszületések láncolata végső soron a nem-tudásra, a valóság és a létezés természetének nem értésére vezethető vissza: arra, hogy valamiféle maradandó önvalót (átman), valódi lényeget feltételezünk a folyamatosan áramló jelenségvilág mögött. Ebből a tévedésből fakad valamennyi további tévhitünk és tévképzetünk, amelyek különféle érzelmi bántalmakhoz (klésa) vezetnek, és erős érzelmi indíttatású, úgynevezett késztetett tettekre (szamszkára-karma vagy csak karma) ösztönöznek minket. E tettek hatására mindig újabb és újabb létformákban születünk újra, egészen addig, amíg el nem érjük a megszabadulást.

Fontos megérteni, hogy az újraszületések sorozata nem feltétlenül jelent fejlődést, még kevésbé nyugati értelemben vett evolúciót. Az érzelmi indíttatású tettek sorozata csak akkor ér véget, ha megszüntetjük annak alapvető okát, a nem-tudást. Addig azonban csak újabb és újabb formákat ölt, és hol ilyen, hol olyan létesülésbe kényszeríti a szenvedő lényeket. A szamszára három alacsonyabb létformából (a különböző poklokból, a sóvár szellemek és az állatok világából), valamint három felsőbb világból (az emberi, félisteni és isteni világokból) áll, és valamennyi létforma múlandó, átmeneti. Közöttük felfelé és lefelé is vezethet a lény vándorútja − attól függően, hogy éppen melyik érzelmi bántalom uralkodik el rajta. Ezért beszélünk körforgásról, tudniillik nincs meghatározott iránya. Ebből az ördögi körből csak Buddha tanításának követésével lehet megszabadulni, amely egy erkölcsi-etikai rendszeren kívül az összeszedett figyelem, valamint a bölcs megismerés kifejlesztését célzó szellemi gyakorlatokat foglal magában.8 Az ösvény végcélja a nirvána, amely nem tényleges hely, nem a szamszárán belüli, vagy azon kívüli állapot, hanem a nem-tudás − s azzal együtt a bántó érzelmek, késztetett tettek és a szenvedés − megszüntetése. Ez a megszabadulás (móksa).

A karma és az újraszületések tana Indiában már a Buddha kora előtti upanisadokban megjelent, ám Sákjamuni (a Sákja nemzetség bölcse, a történeti Buddha közkedvelt, általános elnevezése) alaposan átértelmezte a régi elképzelést. Felfogása szerint ugyanis nem egy maradandó lélek születik újra egy-egy újabb testben (a buddhizmusban ezért nem is lehet lélekvándorlásról beszélni), hanem éppen az állandó lélek vagy személyes szubsztancia tévképzete okozza az újralétesülést a szenvedés körforgásában. A tévesen feltételezett önvaló tehát elsősorban a személyes én képzete, és ebből fakad a három alapvető érzelmi bántalom, avagy méreg: a vágy, a gyűlölet és az ostobaság. A folyamatot Buddha egyik alaptanítása, a feltételektől függő keletkezés tizenkét tagú oksági láncolata írja le részletesen, amelynek ábrázolása megtalálható az életkeréken. Eszerint a nem-tudás (1. láncszem), a késztetett tettek (2.), a létszomj (8.) és a tudat (3.) együttesen okozzák a létesülést (10. láncszem), amelynek közvetlen feltétele az érzetekhez való ragaszkodás (9. láncszem). Hogy ki vagy mi születik újra, ha nincs személyes önvaló, arra a buddhista szövegek nem adnak egyértelmű magyarázatot, ám ugyanakkor szemléletes hasonlatokkal érzékeltetik a folyamat mikéntjét. A théraváda buddhizmus egyik jól ismert szövege, a Milindapanyha szerint az újraszületés olyan, mint mikor egy lánggal egy másik lángot gyújtunk meg. Az egyik láng nem vándorol át a másik lángba, mégis az egyik váltja ki a másikat. Hasonlóképpen, múltbeli életünk oka csupán a jelenleginek, mint ahogy ez is a következőnek. A tizenkét tagú oksági láncolattal foglalkozó buddhista szent irat, a Rizspalánta-szútra (Sálisztamba-szútra) a következőképpen fogalmaz: „Olyan ez [az újraszületés], mint amikor az arc képét látjuk a tiszta tükörben. Az arc nem megy át a tükörbe, a képét mégis tapasztaljuk, mert megvannak az okok és feltételek.” A feltételektől függő keletkezés értelmében nincs valódi újraszületés, csak az egymást feltételező lételemek összjátéka kelti a továbblétesülés és a létforgatag látszatát.9 A megszabadulás eszerint nem más, mint annak felismerése, hogy az élet és halál nem valóságos, csupán látszatszerű.

2. A köztes lét (antarábhava) fogalma az Abhidharma és a szútra irodalomban

Mivel Buddha tanításai az életben elérhető megszabadulást célozták, beszédeiben igen kevés szó esik arról, hogy milyen tapasztalatokon esik át az ember a halála után, és hogyan kerül − amennyiben nem szabadul meg − egy újabb születésbe. Ezért aztán a korai buddhista iskolák sokat vitáztak egymás között azon, hogy van-e átmenet a halál és az újraszületés között, vagy pedig a halál pillanatában azonnal következik-e be az új fogantatás. (Az újraszületés bekövetkeztét ugyanis egyértelműen a fogantatás pillanatával azonosították.) A théraváda iskola például nem fogadta el a köztes lét (antarábhava) létezését, mondván, hogy Buddha tanításaiban ilyen nem szerepel. A szarvásztiváda és szautrántika iskola viszont amellett érvelt, hogy Buddha bizonyos kijelentései alapján következtetni lehet a köztes időszak létezésére. Ez utóbbi iskolák álláspontját összegezte Vaszubandhu (i. sz. IV–V. század) enciklopédikus műve, az Abhidharmakósa-bhásja harmadik fejezetében, mely a világ leírását (Lókanirdésa) tartalmazza.

E fejezetben Vaszubandhu az élőlények egyéni életciklusának négy fázisát különbözteti meg: a születést (upapattibhava), a születéstől a halál pillanatáig tartó időszakot (púrvakálabhava), a halál pillanatát (maranabhava), valamint a halál és a következő születés közti köztes létet (antarábhava). Az utóbbiról szóló részben Vaszubandhu igyekszik logikailag alátámasztani a köztes lét, illetve a köztes lény (antarábhava) létezését, s ezzel egyszersmind kodifikálni az azzal kapcsolatos tantételeket. A köztes lét/lény meghatározása eszerint: „a halál pillanata és az újraszületés között megnyilvánuló létezési forma, melynek célja az új születés elérése”. A köztes lény ebben az átmeneti állapotban gandharva formájában létezik, amelynek szó szerinti jelentése: aki szagokat (gandha) eszik (arvati). A gandharva létezését maga Buddha állította, amikor kijelentette, hogy három feltétel szükséges egy élőlény fogantatásához: a leendő szülők közösülése, az anya fogamzóképes állapota és a gandharva jelenléte.10 Ezt Vaszubandhu a köztes lét bizonyítékaként értelmezte. Állítása szerint a gandharva az a forma, amelyben az élőlény, korábbi életét maga mögött hagyva új születésének helyszínére ér. A köztes létben vándorló lényről ezenkívül a következőket állítja: (1) alakja és formája azon lényéhez hasonlatos, amelyként újraszületni készül; (2) mérete akkora, mint egy hatéves gyermeké, (3) csak a saját fajtájához tartozó lények és „isteni szemek” számára látható; (4) érzékszervei tökéletesen működnek, és (5) nem lehet eltéríteni.

Az új születésben való megfogantatást Vaszubandhu a következőképpen írja le:

[A köztes létben vándorló lény] már messziről megpillantja újraszületési helyét, és meglátja leendő apját és anyját közösülés közben. Elméjét ekkor felzaklatja a vágy és a gyűlölet. Ha a köztes lény hímnemű, akkor az anya iránt nemi vágy, a vetélytársnak vélt apa iránt pedig gyűlölet keríti hatalmába; ha nőnemű, akkor fordítva. […] Amikor tudatát e két tévképzet elborítja, közösülés utáni vágyától hajtva a két nemi szerv csatlakozási pontjához tapad, miközben azt képzeli, hogy vele történik az aktus. Ezután az anyaméhben rátalál az ondó és a vér váladékaira, és miután élvezetét leli benne, ott megállapodik. Teste megszilárdul, a köztes lény elhalálozik, és ezzel megvalósul az újraszületés, amit fogantatásnak neveznek.11

A köztes lét több mahájána-szútrában is szerepel. Az Anyaméhbe kerülés szútrája (Garbhávakrántinirdésa-szútra) a halál utolsó pillanatától az anyaméhben történő megfogantatásig, majd a magzatfejlődés hétnapos szakaszain át egészen a megszületésig mutatja be a köztes lény vándorútját. Az Igaz Dharmán való szemlélődés szútrája (Szaddharmaszmritjupaszthána-szútra) pedig nem kevesebb, mint tizenhét különböző köztes lét leírását adja. Ezekben egyrészt szerepelnek az Abhidharma irodalomból jól ismert részletek, ugyanakkor a korábbihoz képest új motívumokat is tartalmaznak:

Amikor a halál ideje közeleg, az ember a következő jelenéseket látja: egy nagy, sziklás hegy lebeg fölötte, mint egy árnyék. Azt gondolja magában, hogy a hegy rá fog zuhanni, és kezével olyan mozdulatot tesz, mintha megpróbálná elhárítani. Aztán úgy látja, mintha a hegy fehér szövetből lenne, és felkapaszkodik rá. Azután úgy tűnik számára, mintha vörös szövetből lenne. Végül, ahogy a halál pillanata elérkezik, ragyogó fényt pillant meg, és mivel nem tudja mire vélni, megdöbben rajta és összezavarodik.12

A haldoklás közben tapasztalt fehér és vörös látomások, valamint a halál pillanatában beköszöntő ragyogó fény említése már előrevetíti a haldoklással és halállal foglalkozó tantrikus szövegek leírásait.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Szerkesztette Kovács Attila Zoltán

A szöveget gondozta Szepessy Kata

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítóterv Rajka Mária

ISBN 978 963 620 874 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License