Bevezető

A szekrények mélye néha elfeledett kincseket rejt. Így találtam meg ezt a regényt, amely nagyapám, Maurice Leblanc képzeletéből született élete vége felé, s amelyet gondosan elrejtett egy nagy bézs vászondossziéban egy rozsdás csattal összefogva, amit lehetetlen volt kinyitni…

Az Arsène Lupin utolsó szerelme 1936–37-ben keletkezett, nem sokkal azelőtt, hogy romlani kezdett az egészsége. Ez a magyarázata, hogy ezt a gépelt kéziratot nem javította végig kézzel, ahogyan azt korábban mindig tette. A Balland Kiadó egyetértésével úgy döntöttem, semmit nem módosítok a szövegében, így az eredeti kéziratot olvashatják.

Ebből a műből Arsène Lupin új oldalát ismerhetjük meg. A mai pedagógusok ősét, aki új gondolatokkal közelített az „érzékeny” környékek gyerekeinek neveléséhez, s ez az új megközelítés egészen formabontónak hatott a párizsi külvárosokban a Népfrontot megelőző korszak hangulatában, mely a történelmünk sötét időszakát jelezte előre.

Úgy döntöttem, nagyapám halálának hetvenedik évfordulójára megosztom rajongóival és életművének új felfedezőivel az Arsène Lupin utolsó szerelmét, mely bizonyíthatja számunkra, mennyire előremutató személyiség volt. Ugyanolyan lelkesedéssel megírt, de más nyelvezettel, más irodalmi stílusban találkozhatnak újra örök Arsène Lupinükkel, az úri betörővel.

Florence Leblanc

Étretat, 2012. április 12.

Előszó

Maurice Leblanc utolsó regénye

Jacques Derouard írása

A Maurice Leblanc-tól ránk maradt kéziratok egyikének Arsène Lupin utolsó kalandja a címe. Ez a szöveg kerül azután elő egy 160 oldalas géppel írt anyagban Arsène Lupin utolsó szerelme címmel, Maurice számos kézzel beillesztett javításával. Ezt a kéziratot tesszük közzé a következő oldalakon.

Valójában úgy tűnhet, Maurice Leblanc gyakran elbeszélte Arsène Lupin utolsó kalandját: emlékezzünk csak Az üreges tű epilógusára (melyben az úri betörő végleg lemond a harcról), vagy a 813 című regény végére (ahol öngyilkos gondolatai vannak). A Cagliostro bosszúja, mely folytatásokban jelent meg a Le Journalban 1934-ben, szintén az úri betörő utolsó kalandjának tűnik.

Valójában Lupin alakja örök szereplője maradt alkotója álmatlan éjszakáinak.

Maurice Leblanc-nak ugyanis különös írói sors jutott. Fiatalon regényeket és meséket írt, melyektől nagyon sokat remélt. Ezekkel néhány kritikus elismerését kivívta ugyan, de sikert nem aratott. Arsène Lupin azonban rögtön meghozta a vágyott sikert. Hatalmas sikert, amely őt magát is meglepte, s amely örökre kalandregényírásra ítélte. Sőt, ami még rosszabb, olyan kalandregények írására, melyek „minden kézbe adhatók”, ahogy azt az Hachette Kiadó – melyhez szerződés kötötte – megkövetelte. Így például nem adhatott ki egy mesegyűjteményt, amit kiadója „illetlennek” talált.

Kereskedelmi sikere ellenére Maurice Leblanc szeretett volna megújulni. Először is Arsène Lupintől eltérő „irodalmi típusok”, Jim Barnett, Balthazar, Dorothée vagy Jéricho herceg életre hívásával, azután más „irodalmi műfajokban” történő alkotással: Pierre Lafitte tanácsára, aki 1905-ben elindította a bűnügyi regények útján, megpróbálkozott a „tudományos kalandregényekkel”. Megírta A három szemet és A rendkívüli eseményt. Szerette volna kipróbálni magát a történelmi és szerelmes regények terén is, melyek az 1920-as évek elejétől nagy népszerűségnek örvendtek: Victor Margueritte, Alfred Machard, Maurice Dekobra vagy Pierre Frondaise könyveit vitték, mint a cukrot… Az Arsène Lupin utolsó szerelmével Maurice a korábbi Lupin-regényekhez képest szabad folyást engedett „merészebb” elképzeléseinek.

Pedig az 1930-as években Maurice Leblanc rendkívül sikeres regényíróvá vált: végre a kritika is elismerte. Olyannyira, hogy a nagy nevű Les Annales politiques et littéraires, amely a világháború előtt nagyon kritikus volt az úri betörővel szemben, azt írta neki 1930-ban: „Rendkívüli öröm és megtiszteltetés lenne az Annales számára, ha munkatársai körében tudhatná önt.” Frédéric Lefèvre, a Les Nouvelles littéraires alapítója és főszerkesztője, a két háború közötti időszak híres „irodalomcsinálója” az 1930. március 17-i La République-ben azt írta, hogy Maurice Leblanc „napjaink egyik legnagyobb kalandregényírója”, és „egyben röviden, regényírója, vagy még rövidebben, írója…” A nagyon komoly Les Feuillets bleues 1931. május 16-i számában megállapítja, hogy „figyelemre méltó a stílusa és a történetvezetése, s ez kétségbevonhatatlanul érdekessé teszi a műveit”. Még a nagyon visszafogott Revue des lectures-ben is az áll 1932 júliusában, hogy „Maurice Leblanc mesélő tehetsége oly közismert, hogy említenünk sem kell”.

Maurice Leblanc-t megérdemelt büszkeséggel tölthette el műveinek elismerése: az úri betörőt magáévá tette a színház, a mozi és a rádió is, s egyre több felől érkeztek fordítási és adaptálási kérelmek…

És Maurice Leblanc-nak még számos terve volt. 1933 áprilisában anélkül, hogy az Hachette-et értesítette volna róla, felajánlott egy szerelmes regényt Max Fischernek, a Flammarion irodalmi igazgatójának, A meztelen nő képe címmel. November 24-én aláírta a szerződést, amely szerint kiadják az első három olyan regényét, melyek „nem valók minden kézbe”. 1934-es megjelenésekor így hirdették a könyvet: „Ki sejtette volna, hogy Arsène Lupin halhatatlan írója ilyen remek és merész elemzője a szerelmi bajoknak és örömöknek?”

Ezután újabb szerelmes regényen dolgozott a Flammarionnak, A kék gyep botránya címmel, mely 1935-ben jelent meg az alábbi felirattal: „Az Arsène Lupin-könyvek szerzőjének regénye, nem minden kézbe.” A Flammarion reklámja szerint: „Arsène Lupin atyja hatalmas, ismeretlen terepet nyit meg a detektívregények előtt, miközben továbbra is megadja az olvasók számára az illúziót, hogy az általuk oly kedvelt utakon vezeti őket. Illúzió? Nem annyira. A tehetség és az emberi adottság mindenre képes. Ahogy az olvasók elszoruló szívvel követik A kék gyep botránya történetét, nem a szerzőre és ügyességére gondolnak; elragadja, elrepíti őket ez a világvégi világ, mely gazdagabb, de ugyanolyan valóságos, mint a másik, aminek Maurice Leblanc kezében tartja a kulcsát.”

Maurice tervei között szerepeltek filmforgatókönyvek, mint a Halálos párbaj vagy A skorpió három asszonya, amelyekben szívesen látta volna Maurice Chevalier-t Arsène Lupin szerepében. Az üreges tű, A kristálydugó és A kék gyep botránya színházi adaptációján is dolgozott. Írt színdarabokat is, mint a Negyed óra, órával a kézben vagy Az enyém ez a nő, amelyben Olga hercegnőt és Arsène Lupint láthatjuk, utóbbit Don Luis álnév alatt.

A Férfi az árnyékban című színdarab, amely A vörös rózsafüzér alapján készült, nagy sikert aratott. 1935. december 24-én Maurice azt írta Max Fischernek: „Drága barátom, tele vagyok tervekkel. A színdarabom sikere olyan utakat nyit meg előttem, melyektől el kellene fordulnom. A kék gyep botránya egy nagy Lupin-darab Brulének,{1} és zenészek is kérnek tőlem nagyszínpadra való darabokat. Aztán ott a mozi – és a rádió, ahová egy sorozat Lupin-jelenetet kell írnom. Vagyis a már meglévő anyagaimat aknázom ki. Ezenkívül írok egy regényt a Le Petit Parisiennek, és a jövőben évente sorozatban egyet. Pedig mennyire vonzana egy harmadik Flammarion-regény. Már megvan a téma is, lenyűgöző lesz. És a regény az egyetlen munka, mely igazán érdekel.” A következő év júliusában pedig ezt írja Étretat-ból: „Még mindig tervezem a harmadik regényt. A munkacíme Szemet szemért, testet testért.”

1935 januárjában Maurice egy történelmi regény tervét nyújtotta be az Hachette-nek, mely egy új sorozat, a „Franciaország történetének titokzatos krónikája” első kötete lett volna. Egy befejezetlen kézirat maradt ránk Az ezeréves háború címmel, melyet írás közben félbehagyott, és bizonyos elemeit (például „Az arany titkát”) az Arsène Lupin utolsó szerelmébe ültette át. A regény prológusa is Az ezeréves háború részeit veszi át. Cabot tábornok helyett itt Lupin tábornok, a napóleoni idők montmiraili csatájának győztese szerepel… Mind Az ezeréves háborúban, mind az Arsène Lupin utolsó szerelmében két rivális család, a Montague és Capulet neveket idéző Montcalmet és Cabot család „háztartáskönyvéről” van szó. Utóbbiban Maurice Leblanc átveszi egy másik, mintegy százoldalas kiadatlan regény, a Négy lány és három fiú legtöbb elemét, sőt, néhány bekezdését szó szerint is. Arsène már abban a műben is a nép gyermekeinek tanítója szerepében tűnt fel. Köztük volt két saját, házasságon kívül született gyermeke, Joséphin és Marie-Thérèse is, akiket adoptál a Cora de Lerne-nel, alias mademoiselle De Camors-ral kötött házassága után. Octave Feuillet regénye, a Monsieur De Camors köszön vissza ebben a mozzanatban, amely egy teljesen vallástalan nemest ábrázol.

Maurice Leblanc, aki változatos környezetekbe helyezte regényeit, Lupin utolsó kalandjait a legnyomorúságosabb „Zónában”, Pantin környékén képzeli el. Az úri betörő a titkosszolgálat vezetője ellen harcol, és mint mondja, legfőbb álma, hogy „segítse a világ békéjének megteremtését”, ami 1936-ban nagyon aktuális kérdés…

Mint az Arsène Lupin legjobb kalandjainál megszokott (gondoljunk csak Az üreges tűre!), Maurice Leblanc utolsó művében is keveri a múltat (megjelenik Lillebonne ókori színháza, Jeanne d’Arc, Marie Antoinette, Montcalm, Napóleon és tábornokai) saját korának kérdéseivel (repülők, a munkásosztálynak épített kertvárosok vagy a tudós Alexandre Pierre munkái „az óceánmélyi meleg áramlatok felhasználásáról”).

A stílus, amennyire egy nem teljesen befejezett regénynél megítélhető, a Flammarionnál megjelent regényeket idézi: szabadabb a hangnem, vannak köznyelvi és argó kifejezések, melyeket hiába keresünk a „Belle Époque” Arsène Lupin-történeteiben.

Maurice Leblanc 1936 szeptemberében Touquet-ban, a menye, Denise családjának tulajdonában álló L’Arlésienne villában fejezte be az Arsène Lupin utolsó szerelme írását, mely az úri betörő utolsó kalandjának készült. Két hónappal később vértolulást kapott, mely szinte minden további munkát megakadályozott. Az utolsó, 1937 legelején ejtett javítások már nagyon remegő kézről árulkodnak…

Ezért be kell látnunk, hogy az Arsène Lupin utolsó szerelme talán nem Maurice Leblanc legjobb regénye. Igaz, hogy a géppel írt szöveg utolsó oldalán ott áll kézzel javítva a „vége” felirat, ám ez nem jelenti azt, hogy véglegesen befejezettnek tekintette a munkáját: máskor végtelen alapossággal javítgatta az egymást követő gépelt változatokat, Boileau tanácsát követve, miszerint „hússzor is nézze át a munkát”. Először néha távirati stílusban írt egy vázlatot, melynek nyomai még megtalálhatóak a ránk maradt gépelt kéziratban. Hogy csak egy példát idézzünk: amikor azt olvassuk a prológusban, hogy „Brichanteau elsiet”, az egyszerű színpadi utasításnak hat, melyet a szerző bizonyosan átfogalmazott volna, ha marad rá ideje. A hiányosságok ellenére a regényben vannak nagyon szép részek, különösen amikor Maurice Leblanc a Párizs környéki „Zónát” és lakóit írja le.

Az olvasót tehát bizonyára meglepi majd ez a regény, melyet Maurice Leblanc, az oly sok remekművet jegyző francia író számtalan elkötelezett rajongója számára adunk közre. És biztosak vagyunk benne, hogy érdekes lesz látni, mekkora változásokon ment keresztül Lupin az évek során. Lupin, aki a Je sais tout magazinban megjelent első művekben még csakis kastélyokban és szalonokban forgott, a nép gyermekeinek tanítója lett a legnyomorúságosabb külvárosban. „Kukurikú kapitányként” az úri betörő egyetlen vágya, hogy igazságosabbá tegye a társadalmat.

Prológus

I. Arsène Lupin egyik őse

– Fogadós, Lupin tábornok itt van?

– Igen, ezredes úr. Alszik, holtfáradtan érkezett meg nemrég.

A marne-i fogadóban, ahol a csapatok megszálltak, Barabas ezredes megállt a folyosón, miután felszaladt a lépcsőn.

– Alszik? Ébreszd fel.

– Ó, azt nem lehet, ezredes. A tábornok úr nem örülne!

– Ébreszd fel, én mondom!

– Nem merném…

– Muszáj! Sürgős a dolog.

– No de ezredes…

– A császár parancsa.

– Jelen! – hallatszik egy hang a távolból.

Keményen kivágódott egy ajtó, és egy magas, hálóinges alak tűnt fel a keretében.

– Jelen – ismétli meg, majd ahogy észreveszi az ezredest, szívélyesebben hozzáteszi:

– Nocsak, te vagy az, Barabas? Mi történt? Gyere be.

Mindketten belépnek a szobába, ahol szanaszét hevernek a katonai egyenruha darabjai.

– Aludtál? – kérdezi az ezredes. – Ettél?

– Nem vagyok éhes.

– Öltözz fel. A császárnak szüksége van rád.

Ezekre a szavakra mintha rugó lökné előre, Lupin tábornok már veszi is az egyenruháját.

– Mi történt? – faggatja a látogatót.

– Ezt a küldetést csakis te tudod végrehajtani.

– Tekintsétek máris teljesítettnek.

Kinyitja az ajtót, és kikiabál:

– Brichanteau!

A tisztiszolga belép.

– Tábornok?

– Nyergeltesd fel Kleopátrát. Sürgősen! És szólj Darnier tisztiszolgának, hogy készülődjön néhány hadnaggyal; válasszon, akit akar, elkísérnek. A császárhoz megyek, egy percet sem vesztegethetünk.

Brichanteau elsiet.

Lupin tábornok egy szempillantás alatt készen áll. Ahogy lefelé indul a lépcsőn, megáll, és nyugtalanul a társa felé fordul:

– Mondd csak, Barabas, ugye nem veszett el az iménti csata?

– Nem, tábornokom. A császár uralma az idő múlásával egyre csak erősödik.

A fogadó előtt felnyergelt jószágok topognak. Megérkeznek a tisztek. Lupin tábornok felugrik a nyeregbe.

– Előre! Előre! – adja ki a parancsot.

A kis csapat porfelhőt kavarva máris a parancsnokság felé vágtat. Barabas ezredes Lupin tábornokkal az oldalán a kis faluba vezeti őket, ahol a császár berendezkedett.

Beesteledik. A két férfi eleinte csendben lovagol, de Lupin nyugtalanul újra megkérdezi:

– Szóval tényleg győztünk?

– Te is jól tudod, tábornokom! Nagyban hozzájárultál a sikerhez! Még az imént is mondta a császár: Lupin tábornok nélkül elveszett volna Montmirail… Franciaország számára.

– Ugyan! Talán egy brigádtábornok nyerte volna meg a montmirail-i csatát?

– Nem! Most már hadosztálytábornok vagy. Holnap közlik veled hivatalosan.

Lupin tábornok meglepetten lehajtja a fejét.

– Nemrég egy jövendőmondó asszony megjósolta. Azt is állította, hogy hamarosan megnősülök, és az egyik leszármazottamnak Arsène lesz a neve, és világhírre tesz szert. Most már kénytelen leszek hinni neki.

Barabas ezredes elmosolyodik. Aztán a két férfi elhallgat, és megsarkantyúzza a lovát. Már csak a patkók vidám, ütemes csattogása hallatszik, és a vidéki este békés hangjai.

Háromnegyed órányi út után a csapat megérkezik egy vidéki palota elé, amelyet a csapatok szokatlan jövés-menése tölt meg élettel. Kíváncsiskodók tömege verődött össze. Egy ablakot figyelnek, amelyben fény gyúlt, mielőtt a vastag függönyök elrejtették volna: ott van Ő, a nagy ember, aki a kezében tartja a veszélyben forgó Franciaország sorsát. És benne van az emberek minden reménye.

Néhány gyors utasítás, és az egység leszáll a nyeregből. Köszöntik egymást az őrséggel, majd Barabas és Lupin felsietnek az emeletre, ahol Lupint bevezetik a dolgozószobává alakított helyiségbe.

A császár egyedül van. A szoba végében álló asztalnál ül, előtte kiterített térképek. Dolgozik. Ezen a február közepi estén még hideg az idő: a magas kandallóban fahasábok égnek. Egy karosszékben ott trónol a híres kalap és a hosszú szürke kabát.

– Ó, te vagy az, Lupin?

– Parancsára, felség. Elkéstem?

– Nem, nem… sőt, negyedórával hamarabb érkeztél, mint számoltam.

A tábornok lazít a vigyázzálláson. Napóleon felállt, a tűzhöz lépett: a lángok fényében kirajzolódott szoborszerű arcéle. Hadi öltözéket viselt: fehér hajtókájú zöld zekét, fehér nadrágot. Nem vetette le a csizmáját, mely végigkopogott a padlón, ahogy egy állvány felé lépkedett. Egy nyitott láda állt rajta aranyozott csészékkel és tányérokkal, egy tál hideg sült mellett. A császár visszafordul.

– Aludtál? – kérdezi Lupint.

– Nem, felség, nincs rá szükségem.

– Éhes vagy?

– Nem tudom.

A császár egy székre mutat az asztal mellett.

– Ülj le és egyél, szedek neked – utasítja.

A tábornok nemet int, de a császár már le is tette elé az úti étkészletből elvett tányért, melyre sietve kiszedett négy vagy öt különböző hússzeletet.

– Egyél – ismétli a császár, és terítéket tesz elé, valamint kenyeret, és egy rozé borral megtöltött poharat.

Lupin engedelmeskedik. Eközben nem vesztegeti az időt, és a feladata felől érdeklődik:

– Miről van szó, felség?

– Ismered az Alsace kastélyt a határnál?

– Oda megyek? Igen, még Lampathi kormányzót is ismerem.

– Nos, abban a kastélyban összeesküvést szőnek.

– Én meg letartóztatom az összeesküvőket?

Napóleon helyeslőn bólint, azután idegesen járkálni kezd, miközben a vendége késlekedés nélkül eltünteti az elé tett ételt. Eszik és gondolkozik, majd kézfejével megtörli lecsüngő bajuszát. Végül feláll, az uralkodója elé lép, és határozottan tiltakozik:

– Bocsásson meg, felség, de nem egy új „Enghien-ügyről” van szó? Mert én ilyesmiben nem veszek részt, ön is tudja! Katona vagyok, nem rendőr. Egyébként meg az ugyanolyan rossz lenne önnek, mint nekem, megmondom őszintén.

– Ne törődj ezzel, tudom, mit csinálok! – üvölti el magát Napóleon, és dühösen belerúg egy fahasábba, melyből szikrák pattognak szanaszét.

Ám gyorsan visszanyeri a nyugalmát: tetszik neki fegyvertársa kemény őszintesége.

– Nem, nem Enghien-ügy – teszi a vállára a kezét –, ne aggódj. Montcalmet grófnőt fogod ott találni, és elveszel tőle egy könyvet, melytől sosem válik meg. Elhozod nekem: ez annak a francia könyvnek az angol változata, amilyen neked is van otthon franciául, tudod, a Montcalmet család „háztartáskönyve”. A francia családokban vezetik az ilyen emlékkönyv-féleségeket, melyekben összefoglalják a családi eseményeket, tapasztalatokat, intim titkokat, és generációról generációra hagyományozzák őket. Szükségem van arra a könyvre, mert az angol változatban vannak olyan bekezdések, amelyek a franciából hiányoznak: ezek a szakaszok pedig Jeanne d’Arc vallomásait, és a legfelsőbb angol politika titkait tartalmazzák, amelyekről Jeanne tudomást szerzett, ahogy a csapatok között járt-kelt. Többek között nagyjából ez áll benne:

Akié az egész föld, azé az egész arany

Akié az egész arany, azé az egész föld

Angliát a Szoros felé kell terelni

Egész Dél-Afrikát meg kell szerezni

– Igen – jegyzi meg Lupin –, és miközben az angolok ennek a sikerén munkálkodtak, az én családom azért harcolt, hogy Franciaországnak adja Kanadát. Kanadát, melyet elvettek az angolok… és főleg Montcalm.

– Így van – folytatja a császár –, de szeretném teljes egészében elolvasni azt a könyvet, értékes lehet számomra.

– Meg fogja kapni, felség.

– Vigyél magaddal ötven embert: a húgaim férjei, Talleyrand…  az egész konspiráló társaság, mindenki ott lesz.

– De a kastély Marmont-é!

– Ő az összeesküvők vezére!

– Nincs másik vezetőjük?

– De van, madame de Montcalmet. Ő Marmont szeretője. Hozd el nekem az összes árulót!

– Megkeresem őket, felség. De árulja el, mit remélhetek jutalomként?

– A marsallbot megfelelne?

– Egy új?

– Nem, hanem Marmont-é. Nem rossz, igaz? Nem mondasz semmit? Talán másra vágynál?

– Talán… a nő…

– Azt már nem, ő tetszik nekem, megtartom magamnak, hozzá ne érj!

Lupin egy pillanatig hallgat, azután folytatja:

– Hallgasson ide, felség. Északon mindig is csak két család számított, a Montcalmet-k és a Cabot-Lupinek. Évszázadok óta ellenségek. A köztük feszülő gyűlöletből gyilkosságok, becstelenségek, lopások… erőszakok fakadtak, és ez utóbbi területen mi Cabot-Lupinek kettővel vagy hárommal le vagyunk maradva. Ezért nem bánnám, ha megbecsteleníthetnék egy Montcalmet nőt.

A császár arca mosolyra húzódik:

– Milyen mohó vagy! Majd később visszatérünk rá. Először hozd el a könyvet… és a nőt.

– Felség, Montcalmet grófnő az unokatestvérem, és… feleségül fogom venni.

– De az angol király szeretője is…! És különben is, majd később megbeszéljük a jutalmadat!

Napóleon megnézi az óráját, azután folytatja:

– Ha akarsz, alhatsz tíz percet, majd felébresztelek.

– Nem vagyok álmos, felség. Összeszedem a kíséretem, és indulok.

Magára maradva a császár elgondolkodva, mozdulatlanul áll.

Néhány perccel később a kis tér kövezetéről lovasok gyors indulásának – számára ismerős – hangjai hallatszanak fel.

Ezután lassú léptekkel visszamegy az asztalához, nehézkesen lerogy, fogja a nagyítóját, és újra a térképek tanulmányozásába merül. Megindító a harcos alakja, aki nem sokkal később lelép a világ színpadáról, hogy bevonuljon a történelembe.

II. A Calypso barlang

Szakadatlan vágta után Lupin tábornok csapata megérkezett egy szép, korszerűsített, de a régi korok nyomait, a várárkot és a bejutást megakadályozó felvonóhidat még őrző nagyúri lak elé.

A tábornok leszáll a nyeregből, és szétszórja az embereit a falak által körülzárt park körül. Megindul a bejáratnál álló kis pavilon felé, az árok mellett. A kardja markolatával erőteljesen bekopogtat. Hangok hallatszanak. Kis idő múlva egy lakáj kinyitja a kaput.

– Jól bezárkóztak – szólítja meg Lupin. – Lampathi kormányzó itt van? Hívja ide nekem. Lupin tábornok keresi.

A lakáj szó nélkül eltűnik, és leereszkedik a felvonóhíd.

Nemsokára megjelenik a kormányzó.

– Jó estét, tábornokom. Mit óhajt?

– Bemenni oda, ahol a vendégei összegyűltek.

– Az nem nehéz.

A kormányzó nagy magabiztossággal átkíséri az udvaron a kastély felé. Felmennek a bejáratához. Azután több üres termen haladnak át, majd le egy kőlépcsőn, mely egy félreeső helyiségbe vezet a főépület mélyén. Egy szalonná alakított természetes barlang az: a sztalaktitokat csinos kárpitok kötik össze. Odabent vagy tucatnyi ember gyűlt össze kártyaasztalok körül. Teljesen belemerülnek a játékba, alig pillantanak fel.

Lupin megáll előttük.

– Nos, barátaim, konspirálunk? – szólal meg. – Mindenki jöjjön velem. A császár parancsára!

A férfiak felállnak. Lupin kedvesen megszólítja őket:

– Nocsak, jó napot, Bernadotte. Jó napot, Marmont. Montcalmet grófnő itt van?

– Montcalmet? Nem is ismerjük – tiltakoznak többen.

– Ugyan!

Egyedül Marmont nem tagad, ő ironikusan megjegyzi:

– Azt hiszed, nem tudott megszökni, ahogy közeledtél?

– Lehetetlen lett volna, barátom – feleli Lupin. – Minden kijáratot őrzünk, és nem vagyok gyerek. Vezess hozzá!

Marmont nem tud ellenállni, engedelmeskedik. Kinyit egy függöny mögé rejtett rácsot. A tábornok egy furcsa budoárba lép, melyet a természetes barlang mellett kialakított mesterséges üregben rendeztek be. Ugyanolyan – ezúttal faragott – sztalaktitok, ugyanolyan halványrózsaszín, lágy selyemkárpit. Néhány tökéletes ízléssel kiválasztott szék, egy írószekrény és egy asztalka alkotja a bútorzatot.