SZÉKELY NAGY GYÖRGY

A vér nem válik vízzé

Copyright © Schrauf György, 2020

© Erawan Könyvkiadó, 2020

A kiadó elérhetősége a Facebookon:

facebook.com/ErawanKonyvkiado

Webshopunk, ahol kedvezmények és könyvcsomagok várnak:

https://erawan.hu

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Borítókép: shutterstock.com

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-01-0

A mű fikció. A történet szereplői, az események, a vízmérnöki tevékenységek mikéntje, körülményei és a párbeszédek a szerző képzeletében születtek. Bármilyen hasonlóság valóságos eseményekkel vagy személyekkel csakis a véletlen műve.

Köszönet Schrauf Áginak a német szavakért.
Nagy Zoltán Árpád barátomnak az igazi orosz kifejezésekért.
Gáspár Zsuzsának a határozottságáért.

Aliznak, a feleségemnek, hogy van.

1.

ST. ANDREWS – SKÓCIA

A szerelem és a halál között nincs különbség, mindegyik addigi életünk végét jelenti.

Steiner István nézte a hullámok szűnni nem akaró ostromát a parti sziklákkal szemben, lejjebb a szelíd parton vissza-visszatérő fehér tajtékot. Az ő élete otthon ért véget, és most másik élete legszebb pillanata következett el. Egy új szerelem, egy nem hamisságoktól teljes, hanem igazi szerelem. És a fia, Nicholas. Ide kellett jönnie St. Andrewsba, a messzi, csodálatos Skóciába, hogy ez megvalósuljon.

St. Andrews egy fantasztikus kisváros az Északi-tenger partján, Skóciában. Kevesen lakják, és a zord körülmények miatt kevesen is kívánkoznak ide. Egyeteme az University of St. Andrews messze földön híres volt. A golf városa. A legenda szerint egy pásztor, a nyáját legeltetve, egy fadarabbal ütögetett egy követ, aztán minden ütésnél kortyolt egyet a whiskyjéből. Tizennyolc korty volt benne, ezért lett tizennyolc lyuk egy golfpályán. Persze, mint minden legenda, lehet, ez is csak képzelet. Tény viszont, hogy a The Royal and Ancient Golf Club of St. Andrews rendezi a leghíresebb golfversenyt Britanniában és a világon. Nem messze a várostól áll Lord Ponsonby kastélya, dacolva az idő viszontagságaival, büszkén, egy tengerparti sziklán. Alatta jó pár ház, egymáshoz bújva fázósan, a mestereknek, szolgáknak. Egy ilyen házban született meg 1905. április 24-én Steiner István magyar mérnök és Shilaghh McColl skót nemes kisasszony gyermeke, aki anyai nagyapja után a Nicholas, vagyis Miklós nevet kapta.

– Hitted volna?

– Nem, kedvesem. Tudtam.

– Te bolond! Aztán miből? – mosolygott a vörös hajkorona és kedves szeplők mögül a csodaszép anya.

– A szemed, a hajad, a szád, a…

– Hékás! Tisztes családanya vagyok. Tessék úgy beszélni velem!

– Sosem leszel csak családanya. A legszebb nő leszel a világon. És együtt fogunk élni ezzel a vörös, bömbölő gyerekkel. Együtt.

– Amikor ott a folyónál dolgoztál, és a városban találkoztunk, Steff. Arra emlékszel?

István elmosolyodott. Persze hogy emlékezett. Fent Aberdeen környékén egy zabolázatlan folyó miatt rengeteget kellett kerülniük az embereknek. A helyi urak és a város elhatározták, hidat kell építeni. Viszont senki sem vállalta, mert szerintük az erős sodrás elviszi a zsaluzatot, és akkor nem lehet a pilléreket berakni. Istvánt Lord Ponsonby kereste meg:

– Steff, ez neked való fogas kérdés. Ide a te magyar agyad kell.

– És vajon milyen is az én magyar agyam?

– Van benne valami, ami nekünk nincs meg. Mert amúgy igazi skót lennél, még a szőke hajaddal is.

– Errefelé ritkaság.

– Pedig annak idején a vikingek gondoskodtak a szaporulatról. Csak már akkor is kevesen voltunk.

– Vékony föld ez, mylord, nem tud sok embert eltartani.

– Azért kellenek kikötők, vasút, út, híd. Hogy idehozzuk azt, amiből jövedelmet teremtünk.

– Nincs szenünk, mylord. Se olajunk, ami szerintem fontosabb lesz, mint a szén.

– Az a büdös massza? Miből gondolod?

– Sok az autó. Már teherautó is van jó pár. Hasznosak és egy idő után nem lesz lovakra szükség. Hamarosan petróleum hajt majd gépeket. Hajókat, vonatokat. Mert kisebb helyen elfér és hatékonyabb, mint a szén.

– Fura elgondolásaid vannak. Szóval. A híd. Látod a rajzon, majd száztíz-százhúsz láb szélesnek kell lennie, az ívvel együtt.

– Itt a hiba, mylord.

– Hol?

– Nem kell akkora táv. Elég lenne – Steff számolt egy papíron – kilencven láb.

– Ó. Akkor két pillér az megfelelő.

– Nem kell pillér – mondta határozottan Steiner mérnök.

Lord Ponsonby nem először nézett úgy rokonára, mint aki nem érti, hogy a csudába lehet valakinek ekkora talentuma.

– Rendben, Steff. Mutasd meg, mert nem értem a gondolatod.

És akkor Steiner mérnök hevenyészve lerajzolt egy egyszerű kábelhidat, a két parton pillérrel, közötte a kifeszített hídtesttel, ami kábeleken függ a rohanó víz felett.

– Érdemes lenne úgy építeni, hogy ha később vasút megy arra, ráférjen és elbírja. Acélból lenne az egész, olyan fajtán mint… – itt elakadt a szava.

Lord Ponsonby bólintott. Értette ő a rokont. A hazájából jönnie kellett, ahol a világ egyik legszebb hídját építette meg, és most megszólalt a szíve. Az otthon, a haza, az a folyó szólította meg, és rajta a híd. Meg egy keserű csalódás, bukott boldogság, gyász és könny.

– Így már értem. Akkor elvállalod?

– Én szívesen, de kérdés, nekem adják-e? Van-e arra megfelelő gyár, vagy hozatni kell mindent? Ha angol kábel kell, hozzányúl-e skót ember? Mennyi pénz van rá?

– Te mennyit kérnél?

– Nem az a lényeg, mylord. Az én pénzem nem számít. Én megvagyok itt a házban, amit méltóztatott adni, és amit megvehetek idővel.

– Mert nem akarsz a kastélyban lakni. Pedig rokonok vagyunk.

– Kapott rokonság az, mylord, és tehernek sehova se mennék.

Lord Ponsonby kiegyenesedett. Steff látta a haragot rajta.

– Soha, de soha nem kutattam, mi végre vagyunk rokonok. Apám ezt örökül hagyta rám. És én tisztelem a hagyományt, az örökségemet. Büszke vagyok arra, hogy ilyen talentum a rokonom. Ha neked én és a családom csak teher vagyunk, akkor maradj távol tőlünk. Mi nem fogunk változni. Soha. Becsület és kötelesség. Ez hatszáz éve ott áll a címerünkben, amióta Robert of Bruce király nemességet adományozott a McGrath klán vezetőjének, az ősömnek. Ez lesz akkor is a vezérlő elve ennek a családnak, amikor én már rég nem leszek.

– Andrew – szólította a keresztnevén a lordot Steff –, a világért megbántani nem akartalak. Soha annyit embernek nem köszönhetek, mint neked. És semmivel ki nem érdemeltem. Az őseid jelszavát tartom én is. Azért is jöttem el otthonról. És most itt megint otthon vagyok. Jó nekem a házban, dolgozhatok, mit szeretek. Szeretnek errefelé, és van egy rokonom, akit meg nem érdemlek.

Lord Ponsonby elmosolyodott.

– A rokonait kapja az ember, Steff, a barátait megválogatja. De te ugye rokon vagy…

Mindketten nevettek.

– Mylord, elvállalom.

– Ez a beszéd. Holnap utazunk. Aztán majd én beszélek a Kapitánnyal.

– Ki az a Kapitány?

– Lord McLean. A környék ura, de előtte Kínában meg Indiában kereskedett, hajóskapitány volt. Úgy is alkudozik. És azt akarja, hogy Kapitánynak hívják. Rengeteg pénze van, csak költeni nem szeret.

– Pedig ez nem lesz olcsó – mutatott a rajzra Steff.

– Akkor sokat alkudozunk. Hozzál számításokat. És tegyél hozzá, legyen miből engednünk.

– Úgy lesz, mylord.

A Kapitány valóban keményen alkudott, de az ötlet egyszerűsége lenyűgözte. Végül a határ felett kettő százalékkal megkötötték az üzletet, és Steiner István beköltözött Deeford falu egyik házába, a Dee folyó partján, és egy hét előkészítés után elkezdte építeni a hidat. Egy vasárnapon bement a közeli Aberdeenbe, kicsit megcsodálni a várost, a kikötőt, enni egy jó steaket, inni egy jó sört, kóstolni a whiskyt. Ott látta meg a lányt. Magasan, vékonyan, vörös hajával és szeplőivel. És aztán jött a villámcsapás. Amiből, azt hitte, Magda után nem lesz több. Majd’ elütötte egy kocsi, mert megállt az út közepén. A lány a hirtelen félreugró férfit látta meg, aki valami ismeretlen nyelven szólt, Istennek nem tetsző dolgokat:

– A betyár mindenit, minek van szemed?! – kiabálta István, és kereste a kalapját, amit a lány adott oda neki.

– Nem esett baja?

– De. És nem kicsi.

A lány rémülten nézte.

– Nem látszik semmi baj magán, uram.

– A szívem veszett el egy pillanat alatt. Engedje meg, Steve Steiner St. Andrewsból.

A lány arcán világított a sok szeplő, ahogy elpirult.

– Shilaghh McColl, uram.

– Kegyed itt lakik, kisasszony?

– Itt is születtem. Atyám nemesember, hajói vannak, azokkal kereskedik mindenfelé a világban. Maga építi a hidat a Deen?

– Én, kisasszony.

– Akkor maga az a külhoni, istenverte zseni?

– Shilaghh! Hogy beszélsz?! – dörrent rá egy termetes asszonyság.

– Mr. Steiner, ő az édesanyám, Mrs. McColl.

– Hölgyem – hajolt meg illedelmesen István.

– Uram – biccentett Mrs. McColl, majd a lányához fordult. – Kitől hallottad ezt a káromlást?!

– Apa mondta a Kapitánynak. Hogy egy istenverte zseni építi a hidat, aki török ráadásul.

– Magyar, kisasszony. Magyar vagyok.

– Ó. Az merre van?

– Shilaghh! Nem illik ismeretlen férfiakkal az utcán társalognod.

– Igaza van, mama – majd Istvánhoz fordult. – Jöjjön el hozzánk délután, teára. Ötkor várjuk – mosolygott, majd elképedt anyja mellett vidáman elindult az utcán.

István meghajolt, és az jutott eszébe, azt se tudja, hol lakik…

Ennek már két éve, és most ott fekszik kibontott, pompázatos vörös hajjal, karján az alvó fiával a legszebb, legcsodásabb asszony. Az ő felesége. István mindig boldogságot érzett a láttán. Hogy megadta neki az Élet, van egy szép családja, sok és jó munkája és egy igaz barátja Andrew Hamish McGrath, vagyis Lord Ponsonby személyében. Mint otthon Lovassy gróf volt. Kit nem becsült eléggé. És el is feledte volna, ha a híddal, az Erzsébet híddal együtt nem bukkanna fel a múltból. Magdával együtt. Mint amikor eleinte Shilaghhnak, ha szerette, Magda-arca volt. Aztán ez is elmúlt, elvitte az idő és elsöpörte az új szerelem. Felvette óvatosan a fiát, és ringatta. Szeme párás lett, szíve megtelt szeretettel és hálával.

– Mi lesz a neve?

– Már megegyeztünk, Nicholas, apám után.

– Ja persze.

– Steff, te is tudod. Akkor miért kell ezt eljátszanod.

– Az István jobb lett volna.

– Nem. Nicholas. A legjobb.

– Igen, de…

– A legjobb – mondta erőteljesen Shilaghh, és dühösen csapott a takaróra.

– A legjobb, kedvesem, valóban a legjobb – adta vissza az ébredező gyermeket István. – Nézd, úgy áll a keze, mintha a tervezőceruzát tartaná!

– Ti, férfiak – ingatta fejét az asszony, és előkészítette az ifjú Nicholas Steiner „ebédjét”.

A fiúcska szépen cseperedett, jól teljesített az iskolában, és mindenki biztosra vette, hogy apja nyomdokaiba lépve hídépítő mérnök lesz belőle. Csuda feje volt, előbb számolt, mint olvasott, hidakat rajzolt lopott széndarabokkal, bár Walter Scott regényeit is szinte betéve tudta, és minden január 25-én a Burns Night alkalmával, mikor is az egész nemzet megemlékezik a legnagyobb skót költőről, számos verset szavalt a főtéren. Ízig-vérig skót volt. Makacs, erős, mindent bíró. Magas, penge termetét apjától örökölte, mosolygó, ragyogó szemét, lobogó vörös üstökét pedig anyjától.

A középiskolát a híres Marishal College diákjaként végezte Aberdeenben. Itt is különlegesnek számított, matematikából, fizikából két év alatt végzett, így marad ideje más tanulmányok folytatására, amit sok lány igen készségesen teljesített. Nicholas pedig „tanulta” lelkesen ezt az új tudományt, amikor lehetett.

Igazán csak akkor lett probléma a dologból, amikor professzor Neither ifjú felesége adott magánórákat az angol történelem elsajátításában lemaradásban lévő fiúnak. Abigail Neither harminc évvel volt fiatalabb férjénél, egy tisztes, ám szegény yorkshire-i család negyedik leánya. Az egyetlen lehetősége volt elkerülni az általa „disznószagú hodály”-nak nevezett családi házból, ha férjhez megy. Valakihez. Bárkihez. Ez volt Charles Neither professzor, aki a Marishal College feje volt, a maga ötvennégy évével. És magányos. Egy Yorkban történő előadása során akadt meg a szeme a lányon, és alig két hónap múlva már az esküvő harangjai zúgtak, és bár csak másodszorra sikerült, de Abigailből asszony lett. Sok öröme nem volt a férjében, aki a tudományos munkát mindennél többre tartotta, és feleségétől a ház vezetését, nyugodt életének fenntartását várta el. Hetente egyszer volt, szombatonként házasélet köztük, ami hol összejött, hol nem. Ezért Abigail, aki amúgy is tanítónő akart lenni, fiatal tanítványokat vállalt, és őket egyengette a tudás útján irodalom és történelem terén. Nicholast maga Neither professzor hozta a házhoz.

– Kedvesem, ő Nicholas Steiner, a college legjobb reáltudású tanulója. Segítened kellene, hogy a történelemtudását illetően se maradjon szégyenben.

Abigail ekkor meglátta a magas, pengetermetű vörös fiút, a nagy, barna, égő szemével, és olyan vágy fogta el, amiről azt hitte, az csak a regényekben szereplő hölgyek kiváltsága.

– Ahogy az én uram parancsolja – hajolt meg engedelmesen.

Igaz, most ennek az volt a célja, hogy Nicholas jobb betekintést nyerjen arra a völgyre, ami két domb között futott egy egyértelmű cél felé. A hatás nem maradt el, Nicholas hördült egyet.

– Mondott valamit, Steiner?

– Köszönöm felém való jóságát a professzor asszonynak.

– Nem professzor, egyszerű nőszemély – biggyesztette le az ajkát Neither professzor –, de a történelemhez ért. Nos, mikor akarja kezdeni, Steiner?

– Ha lehet, most, nem húznám az időt. Professzor úr tudja, mennyire le vagyok maradva.

– Derék dolog, Steiner, igen derék – veregette meg a vállát a professzor. – Kedvesem, akkor kezdjék is, nekem ülésem van az iskolaszéknél. Csak igyekezzen, Steiner, igyekezzen – intett a professzor és kilépett az ajtón.

Abigail közelebb ment a fiúhoz, majd könnyed mozdulattal a fenekére helyezte a fiú kezét.

– Igyekezzen, Steiner, igyekezzen – súgta neki.

És Nichlas bizony igyekezett. Talán a York- és a Lancaster-ház pár évtizedes civódása háttérbe szorult, és Bonnie herceg skót felkelése sem kapta meg azt a rangot, amit pedig még egy dal is őrzött, a My Bonnie is over the ocean! címmel. Abigail viszont készséges volt, telhetetlen, mindent akart, amit férjétől nem kapott meg. Nem volt kétségük afelől, hogy románcuk maguk közt marad. Ám mindig onnan jön a baj, ahonnan senki sem számít rá. Egy igen eredményes tanóra vége felé zajt hallottak, majd az ajtóban megjelent Neither professzor, a szakács igen rút lányának kíséretében. A lány már többször Nicholas értésére adta, hogy nem lenne ellenére a fiú közeledése. Ám Nicholas csak nevetett akkor. Most nem. Neither professzor ámulva nézte pihegő csupasz feleségét és az annak öléből felpillantó Nicholast.

– Mit jelentsen ez, Steiner?!

– Elmagyarázhatom, professzor úr.

– Felesleges! Takarodjon innen és a college-ból is! Fegyelmivel rúgom ki, hogy mindenki tudja, mit csinált!

– Nem javasolnám, professzor úr!

– Arcátlan kölyök! Legalább vegyenek már fel valamit!

Nicholas hirtelenjében csak egy bögrét talált, és azt tette ágyéka elé. Abigail magára húzta a lepedőt.

– Szóval miért is, Steiner?

– Nem hiszem, professzor úr, hogy jót tenne a hírnevének, hogy mi is történt a feleségével. Gúny tárgya lenne. Gyenge embernek tartanák. Megkérdőjeleznék vezetői képességeit.

Neither professzor kicsit töprengett ezen. Aztán, igazat adva a fiúnak, így szólt:

– Maga, Steiner, a jövő hónapban, májusban eltűnik innen és soha vissza nem jön. Megkapja a magisztrátus végzését. Maga, kedvesem – mondta maró gúnnyal a feleségének –, el nem hagyhatja e házat, amíg én nem engedem. És ha férfira vágyik, majd itt leszek én.

– Na hiszen! Sokra megyek vele.

– Ennyi jut, és kész – vakkantotta Neither.

Így aztán Nicholas hazatért St. Andrewsba a végzős oklevéllel. Büszkén mutatta anyjának, aki megnézte, letette, és irtózatos pofont kevert le a fiának.

– De miért?

Ekkor kapott még egyet.

– Honnan tudod?

– Nem az a kérdés, hanem hogy mit?! Hogy tehettél ilyet? És ki tudja még?

– Azt se tudtam, hogy te tudod.

– Én az anyád vagyok. Aberdeenben éltem az életem nagyobb részét. Jöttek a hírek ismerősöktől. Írtam is leveleket neked. Egyre se válaszoltál.

Nicholas kotorászott a táskájában, és a rajzok közül vagy egy tucat bontatlan levelet vett elő.

– Megvan mind.

– Ennyire tartasz te engem? Ennyire? Még a szavam se veszed szívesen? A saját anyád se érdekel, ha meglátsz egy ocsmányságot?!

– Nem ocsmány dolog az, anyám. Ha nem lenne, én se jöttem volna világra.

Újabb pofont kapott.

– Semmi rosszat nem tettem, csak mi jó volt nekünk. Magától adott mindent. Jó volt együtt.

– És anyád akkor már nem is fontos neked?!

– Fontos. De nem akkor, amikor vígan vagyunk.

A negyedik pofon is elcsattant.

– Elég lesz, kedvesem. Az én szülőhazámban azt mondják, három a magyar igazság, és egy a ráadás. Az is megvolt.

– Nicholas nem magyar, Steff, és ne védjed!

István arca elkomorodott, és közelebb lépett.

– Az ÉN fiam, Shilaghh, az ÉN fiam mindig is magyar lesz felében. Mindig. Ezért kellett a nyelvet megtanulnia. Becsület és kötelesség van a Ponsonbyk címerében. És jól van ez így. Nicholasnak is ezt kell követnie.

– És miféle becsület volt, amit Abrdeenben tett? Vagy kötelesség talán?

– Egyik sem volt. Hiba volt. Ám minden ember hibázik. És persze ezért büntetés jár neki. Tőled már megkapta, most megkapja az enyémet is.

Shilaghh csípőre vágta a kezét, Nicholas pedig várta apja bizton erősebb ütését.

– Nicholas. Most augusztus végéig Trevor Douglasnak fogsz dolgozni.

– De hát ő bűzös csatornákat ás meg pöcegödröket pucol! Ezt fogom én csinálni? Azt már nem!

– Dehogynem.

– Adjál másik büntetést, apám.

István közelebb lépett és halkan azt mondta:

– Ez nem a karácsonyi kívánságlista, fiam. Odamész és csinálod. Ahogy a másik dolgot is. Szenvedéllyel és szerelemmel.

– Csatornát pucolni? Szenvedéllyel?

– Könnyebb az, mit szívedből csinálsz.

– Kegyetlen vagy, apám.

– Te sem voltál jobb anyádhoz. Ott is tanulhatsz sok mindent.

– A szarról?

– Akár arról is. Ám te a Lofther mocsár lecsapolásánál fogsz segíteni.

A Lofther mocsár, ami az év jelentős részében fagyott volt, terjedelmes területet vett el a város földjeiből. Ebben az évben a Tanács megbízta Trevor Douglas mestert, hogy szüntesse meg és legalább legelő legyen belőle. Kegyetlen, kemény munka. Nicholas kihúzta magát.

– Rendben, apám. Megcsinálom. A legjobban.

– Kevesebbel be se érem, fiam – veregette meg a vállát István, és nézett az emeletre futó fiú után.

– Kegyetlen vagy, Steff – suttogta az asszony, mert anyai szíve már most féltette az ő kisfiát. Bármit csinált is.

Mert neki örökre az marad. Mindig. Így, mikor egy matrózzsákkal a vállán, sapkáját vörös hajára csapva kilépett a ház kapuján, hogy Trevor Douglas mester csapatához csatlakozzon, az anyja ott állt és szorította karjait magához, hogy át ne ölelje a fiát. Nézett utána nagy sóhajjal. Mert mindig félteni fogja. Mit is tehet mást egy anya a gyerekével?

– Ez lesz a sátrad. Aztán tartsad rendben, nem röfögsz, hogy disznóólban élj.

– Mr. Douglas! Az illemhely…

– Az ott lesz. Mikor kiásod.

– Én?

– Még nem tartunk ott, hogy a lapát magától megtegye – mondta komolyan Douglas mester, és pöffentett a pipájából. – A fát ne feledd.

– Fát? Minek?

– Mindenki más, fiam. Én azonban nem vagyok kíváncsi más ülepére. Hacsak nem fehérszemély. Amúgy valamire tenned is kell az okosabbik feled.

– Van énnekem eszem – büszkélkedett Nicholas.

– Csak néha nem a fejedben – mosolygott a mester. – Lapát arra a patak mellett.

– Hol a patak?

– Ha megkérdezed, neked talán megmondja. Ha nem, akkor találd meg. Folyik benne a víz és partja is van – mutatott a szitáló esőben a köd közepébe Douglas mester, és elment.

Kegyetlen napok jöttek Nicholas életébe. Nem volt gyenge gyerek, de mocsarat lecsapolni embert próbáló feladat. A keze eleinte csupa vízhólyag lett a sok lapátolástól. Aztán keményedett, fájt kegyetlenül. Vicces társai kicsit befűrészelték az ülőfát a latrinán, és bizony Nicholas megtapasztalhatta, milyen is valóban szarban lenni. Éppen mosta magát a patakban, jó hideg, harsogó vízben, mikor egyszer csak látott valamit. A patak szemközti oldalán vékony kövekkel volt a part megtámasztva, felette magasabb volt a föld. És száraz. Lejjebb ment és látott még ilyen helyet vagy kettőt. Ott is száraz volt a föld.

– Douglas mester!

– Láttam, fürödtél. Úri szokás nappal fürödni?

– Nem úri szokás elvágni az ülőfát.

– Talán szükség volt rá, hogy lejjebb kerüljön az orcád, fiam.

Nicholas kicsit nézte a mestert. Meglehet, igaza van, nem érintkezett az emberekkel, a munkásokkal. Pedig párszor megpróbálták. De hát mit lehet tőlük tanulni? Írni, olvasni nem tudnak, isznak, énekelnek, dolgoznak. Neki ugyan mit adhatnak?

– Értem, Douglas mester. Kérdeznék valamit.

– Nem.

Nicholas megdöbbent.

– De hát nem is kérdeztem semmit!

– A köveket akarod kérdezni. A part mentén. Van szemem.

– És nem?

– Nem. Gordontól kérdezd, ő tudja – bólintott a szakállas, inas férfi felé, és ott hagyta Nicholast.

Gordonnal már az elején összekapott, amikor a férfi kurtán közölte a fiúval, hogy ahol elkezdett ásni, ott egy méter után kövek jönnek, hagyja abba és jó két méterrel menjen feljebb. Nicholas akkor csak mosolygott, aztán tényleg jöttek a kövek. A tenyere akkor szakadt fel, mikor az ásó hirtelen megállt egy kövön és a nyele árkot vágott a kezébe. Utána feljebb ment, ahol Gordon mutatta, és fájós kezével, a közben komolyra váltó esőben órák alatt szenvedte ki a gödröt. A sátor vagy kétszer összedőlt, egyedül nem boldogult.

– Nem segítene? – kiáltotta a gerendát faragó Gordon felé.

– Nem.

– Nem tudom egyedül megcsinálni.

– Nem.

– Akkor?!

– Maga kapta, maga végzi. Ennyi.

Nicholas dühösen dobta el az egyik sátortartó rudat. Nyakas barma. Aztán eszébe jutott, amit az apja mondott: „Kéréssel mindig messzebb jutsz, mint paranccsal, fiam.”

Megtörölte vizes arcát, ami most már sáros is lett.

– Kérem, uram. Legyen szíves, segítsen a sátorállításban.

A férfi nagyot szívott az orrán, majd kiköpte. Felállt és odament a fiúhoz.

– Gordon Hewitt.

– Nicholas Steiner.

– Figyeljen – mondta Hewitt, és megmutatott pár fogást, amivel hamarosan állt a sátor.

– Ennyi, Mr. Steiner.

– Köszönöm, Mr. Hewitt.

– Én nem vagyok úr. Gordon a nevem.

– Köszönöm, Gordon.

Akkor is Gordon segített. Mert volt olyan ismerete, ami neki ilyen fiatalon még nem lehetett. Odaballagott a férfihoz, aki éppen egy cölöpöt vert le, hogy lehessen mihez a kötelet feszíteni, amikor az ingovány egy részét kiszedik a mocsárból.

– Jó reggelt, Gordon.

– ’gelt, Nicholas! Fürdés nappal. Hm.

– Van, amikor jót tesz. Kérdésem lenne.

– Az jó.

– Magához, Gordon.

– Az nem jó.

– Miért is?

– Ha szeme van, látja, dolgom van – mutatott a cölöpre és emberes ütést mért rá.

– Közben nem tud válaszolni?

– Egyszerre egy dolog, Nicholas. Maga se tud két doktornét egyszerre vidámítani.

– Ki tudja? – mosolyodott el Nicholas.

Gordon kezében megállt a cölöpverő.

– Ne már, fiú!

Nicholas majdnem mondott valamit a „fiú”-ra, de aztán csak bólintott. Gordon letette a hatalmas szerszámot, és nézett rá.

– Már hogy a fenébe! Egy vesszeje van magának is, Nicholas.

– Meg két kezem és fürge nyelvem.

Gordon arcán látszott, hogy nagyon nem érti. Feljebb tolta sapkáját, csípőre vágta a kezét és nézte a saras földet. Nicholas ekkor egy kisebb előadásban részletezte, amit Aberdeenben tanult.

– A nemjóját! Micsoda úri dolog ez!

– Nem úri ez, Gordon! Férfidolog.

– Aztán hol van még maga a férfitól, Nicholas.

A fiú elvörösödött és nyitotta a száját, de fejében megint megszólalt az apja: „Mérges ember nem mond értelmeset, fiam. Kicsinyét várjál, míg nem a harag zubog a véredben, és utána szólj. Bölcsebb lesz az, meghiggyed.”

Ezért babrálta a sapkáját, és nem nézett a férfira.

– Kérdezni akart – emlékeztette Gordon.

– Szeretnék, Gordon.

A férfi elmosolyodott és bólintott.

– Elő vele.

– A kövek a patak partján. Mire vannak?

– Horgászhelyek.

– Nem értem.

– Figyeljen, Nicholas – vitte közel az egyik helyhez Gordon –, itt jó a lazacjárás, ezért, hogy ne kelljen sárban-vízben állni, letettek az emberek követ, aztán meghordták földdel, hogy magasabb legyen. Így a víz elmegy lefele, ami kevés bejön a kő mellett, az már nem tocsog a talp alatt, kicsit se. Ennyi.

Ekkor Nicholasban fáklyaként világított valami, és izgatottan keresgélt a zsebében, de a benne levő jegyzetfüzet bizony se állagban, se szagban nem volt elfogadható állapotban. Lenézett a sárba. Lábával tisztára seperte, majd egy faággal rajzolni kezdett.

– Gordon, kérem, szóljon, ha tévedek.

– Meglesz – nézett komolyan a férfi, mert érezte, ez a kölyök most kitalált valamit.

– Ez a patak. Folyik összevissza. Elterül a mezőn, ezért lesz mocsárrá. Mikor mi lehordjuk a tetejét, egy időre szárazabb lesz, aztán visszaveszi a magáét.

– Ásunk vízgödröket, hogy abba gyűljön.

– Igaz, Gordon, de aztán az tele lesz, és megy a mezőre.

– Úgy van. Akkor ásunk másik gödröt.

– És a terület továbbra is használhatatlan lesz.

– Hm.

– Viszont. Ha végigkövezzük a patak szélét, akkor a víz nem megy a mezőre. Kiszárad magától, vagy ha tudunk földet szerezni, be is fedhetjük. Nem kell több gödör. És talán később zabot vagy krumplit is lehet itt termelni. Na, mit szól hozzá, Gordon?

– Én?

– Maga ért hozzá. Kérem, mondja meg.

Gordon a szokásos szívom-köpöm megoldással tisztított az orrán, majd ránézett Nicholasra. És ez már olyan „Ember vagy, te fiam”-nézés volt.

– Azt mondom, Nicholas úrfi, hogy maga okos egy ember. Hogy nem jöttünk rá eddig? Töltöttük feleslegesen az időt a semmire.

– Azt mondja, meg lehet csinálni?

– Nem, úrfi.

– Nem? – nézett bánatosan a fiú.

Gordon egy lapos bádog víztartót vett elő, kihúzva dugóját ivott belőle, és Nicholasnak kínálta, aki búsan jól meghúzta. A whisky szétterült benne, szavát véve.

– Nem, úrfi. Ezt meg kell csinálni. Na, jöjjön Douglashoz.

Nicholas arca felragyogott, és a benne lobogó whisky hatására nagyot rikkantott magyarul:

– A kutyamindenit!!!

Már vagy egy hete építették a partoldalt. Nicholas számításokat végzett, amennyire tudott, és rajzolt is sokat. A patakot, aminek a Stonewall, Kőfal nevet adták, kezdték zabolázni attól a ponttól, ahol belépett a síkra. Nicholas állt a vízben, és egy összetákolt fadarabbal nézte, mekkora részt kell lefaragni a patak partjából, hogy a kövek egymás után sorjázzanak. Amikor felnézett, azt hitte, rosszul lát. Az apja volt ott a kétkerekű kocsijával.

– Apám! Te itt?

Steiner István mosolygott.

– Szép napot, fiam. Azt beszélték a városban, egy vörös hajú kölyök megcsinálta a lecsapolást. Gondoltam, megnézem.

– Isten hozott, apám – mondta magyarul Nicholas, és kilábalt a patakból.

István odament és megölelte a fiát, ki még a húszon innen volt, ám kicsit magasabb, mint az apja.

– Nem jól mondták. MI csináljuk itt a lecsapolást. A többiekkel.

– Nem a te ötleted volt?

– Az ötlet, apám, a józan gondolkodású egyszerű embereké volt, amikor kitalálták, nem fognak a vízben tapicskolva lazacot fogni. Én csak továbbgondoltam.

– Akkor a te ötleted a part kövezése.

– Az igen, hogy végig legyen. Gyere, bemutatlak Gordon Hewittnak. Rengeteget tanulok tőle. És apa – fordult felé Nicholas –, tán most haragudni fogsz rám. De én nem fogok hidakat építeni.

– Nem?

– Nem. Bocsáss meg érte. Én csatornákat akarok építeni, vízműveket, zsilipeket. Hogy segítsen nekünk minden víz.

– Nincs mit megbocsátanom, Miklós! – mondta az apja magyarul. – Én nagyon büszke vagyok rád. És mindegy, mit dolgozol. Tisztességes munka legyen. Ez a lényeg.

– Akkor nem baj, apám?

– Büszke vagyok rád, fiam. Végtelenül büszke.

– A kutyamindenit! – rikkantotta boldogan Nicholas, majd belevetette magát a patakba.

– Kölyök még, de okos kölyök, uram – biccentett István felé egy férfi.

– Gordon Hewitt? Steve Steiner. Nicholas apja.

– A hidas ember. Tiszteletem.

– Köszönöm, hogy segített a fiamnak.

– Nem kell azt, uram. Ő segített saját magának. Mert jó alapokat kapott. Otthon, maguktól. Én kicsit beirányítottam, merre is a helyes út. Ennyi.

– Végigmegy rajta, Gordon?

– Ez a fiú? Le nem tér már róla. Az igaz, hogy…

– Hogy?

– Fehérszemélyre ezt nem ígérheti meg senki. Mert ez a fiú ott is nagy tudással bír. Csakhogy az nem előre viszi.

István nevetett, majd a kocsiból üveget vett elő, meghúzta, majd Gordonnak kínálta.

– Akkor úgy legyen, Gordon, úgy legyen.

Nem is volt kérdés, hogy egyetemre fog járni. És bár az apja szép és tisztes jövedelemmel rendelkezett, erre neki sem volt elég pénze. Ezért felvetette Lord Ponsonbynak mint rokonnak, hogy tudna-e segíteni Nicholas istápolásában.

– Buta kérés, Steff – mordult fel Lord Ponsonby.

– Mert?

– Mert felesleges. Rokonok vagyunk. Bár te ezt sosem mondod senkinek.

– Nem érdem az, és nem hivalkodás. Nem vér szerinti rokonság az, csak amolyan köteléki.

– Van, mi a vérnél jobban összeköt. A becsület. A megbecsülés. A tisztelet. Emlékszel, becsület és kötelesség.

– Valóban, mylord.

– Steff, miért nem hívsz Andrew-nak?

– Bocsássa meg, mylord, ám nekem ehhez a névhez csak bánat tartozik. Tépi a szívem, gyászba borítja lelkem.

– Nem általam.

– Nem, mylord. Apja ura kegyes volt hozzám, és ön, mylord, ugyanolyan szívvel van felém, mint ő.

– Steff, te nagy dolgokat tettél Skóciáért. Sok hidat, vasutat építettél. Igazi skót lettél.

– Szívvel tettem. Ám mindig megmaradok magyarnak. Kicsit osztráknak. Az én szívemben a hazám mindig ott lesz.

– Még ha cudarul is bánt veled.

– Az nem a hazám volt, mylord. Tulajdon testvérem.

Lord Ponsonby hallgatott. Tudott mindent. Apja elmondta, miként is került közéjük a rokon, micsoda ármány és gyalázat hajtotta ide, hogy újrakezdjen mindent, és tehetségével, szívével tegyen ezért az országért. Sosem volt velük, grófi címét is feledni hagyta, keményen viselte sorsát. Hidakat épített, folyókon, völgyeken keresztül. Aztán a vasút dolgait is megtanulta, mert a kettő akkor már együtt volt. Mr. Engineer Sztínör, ahogy a Steinert mondták, megbecsült ember lett Skóciában. Szerették mindenfelé, ahol megfordult. Csak nem érthették mosolytalan zártságát. Aztán a McColl lány egyszer csak mosolyt csalt az arcára, mely mindig ott volt, amikor látta őt.

– Steff, én mindig segítek, de tudnod kell, az nem segítség, amit családodnak adok, hanem megtiszteltetés. Nekem. És a családnak. Mert bár te mindig kívül maradtál, azért mi EGY család vagyunk.

– Köszönöm, mylord. Nem is tudom, mivel érdemlem e szavakat.

– Magad érdemled, Steff. És ha már nem állsz tegeződni, legalább a mylord helyett mondjad, Hamish. Az a második nevem.

– Hamish?

– Van még négy, ha gondolod, válogass – mosolygott Lord Ponsonby.

– Meg ne haragítsam irányomban, mylord, de maradnék az eredetinél.

– Rendben, Steff – sóhajtott Lord Ponsonby. – Nicholas egyetemi tanulmányait mindenestül én fizetem.

– Mylord, egy részét én is…

– A teljeset. Vagy semmit.

– Nagyon köszönöm, mylord. Megszolgálom, meghiggye.

– Már rég megtetted, Steff.

– Én?

– Mit az országért teszel, azt értem is teszed. Én nem tudok annyit tenni, mint te. Én csak szolgáltam a Birodalmat, amíg tudtam. Aztán csak itthon, amit tudok – komorult el Lord Ponsonby.

1917-ben, a Nagy Háború során a lord és a „szürke skótok” egy teljesen értelmetlen és vesztett küldetésben hullottak Őfelsége dicsőségére, mert ugye oda angolokat nem küldtek. Minden negyedik ember ott veszett. Lord Andrew Ponsonby egy gránátrepesz által megsebesült, tüdejének egy részét vesztette, és időnként a bal keze nem mozog a gerincébe fúródott vasdarab miatt. Semmit sem nyertek akkor, és ő mindent vesztett. Nem voltak illúziói sem a háborúval, sem a Birodalommal kapcsolatban. 1899-ben, szinte pelyhes állú ifjoncként vett részt a nagy kalandban. Ő akkor még azt hitte, hogy a búr háború nem is más, mint a Birodalom jogos rendteremtése lent, Afrika végében. Pár hónap, és újra otthon lesz. Két évig szenvedett a történelem addigi legmocskosabb háborújában. Amit a Brit Birodalom csak úgy tudott megnyerni, hogy negyvenkétezer búr asszonyt, gyereket és öreget zárt táborokba és hagyta őket meghalni. A Brit Birodalom újabb „nagy találmánya” volt ez, a koncentrációs tábor. A búrok, családjuk mentése érdekében letették a fegyvert. Úgy, hogy nem a Birodalom győzött, a búrok nem harcoltak tovább. Semmilyen dicsőséget nem érzett, amikor kitüntették ezért és őrnagyi rangban készenléti állományba helyezték. Sosem beszélt róla később. Mint a Nagy Háborúról sem.

– Köszönöm, mylord, a fiam nevében is. Jó mérnök lesz.

– Biztos vagyok benne. Akkora kötelesség van benne is, mint benned, Steff. Alkalomadtán golfozhatna velem, ha engeded.

– Megtiszteltetés, mylord.

– Akkor szombaton, úgy tizenegy felé.

– Úgy lesz, mylord.