A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alastair Reynolds: Slow Bullets

First published in the United Kingdom in 2017 by Gollancz

an imprint of the Orion Publishing Group Ltd, London

Fordította: Tamás Gábor

Cover art copyright © 2015 Thomas Canty

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Kozári Imre

Copyright © Alastair Reynolds, 2017

Hungarian translation © Tamás Gábor, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-573-9

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Édesanyám rajongott a költészetért. Amikor a nővérem meghalt, de még a besorozásom híre előtt, anya megmutatott néhány sort Gireszun egyik munkájából. „Hajnali virágok” volt a vers címe.

Ez törvénybe ütközött.

Gireszun volt a Központi Világok hivatalos hadiköltője. A Külső Rendszerekben betiltották és propagandának tekintették a műveit. Azonban Gireszun már a háború előtt is híres volt, és az édesanyám addigra jó néhány verseskötetét megszerezte. Elméletileg az egyik amnesztiánál le kellett volna adnia őket. De képtelen volt rá. Az egyik Vavareltől kapott ajándék volt, benne a Vavarel szépséges folyóírásával készült ajánlással.

A nővéremnek mindig is szebb volt a kézírása, mint nekem.

A „Hajnali virágok” a halálról és az emlékezésről szólt. Arról, hogy az ember elfogadja a szerette halálát, miközben belekapaszkodik az élet ragyogó fonalába.

Életemnek abban a szakaszában Gireszun komoly vigaszt nyújtott. De az otthonunkon kívül soha nem beszélhettem a verséről, és a besorozásomat követően sehogy sem tudtam magammal vinni. Igyekeztem megjegyezni, de még az a néhány rövid strófa is kifogott rajtam.

Végül fegyvernyugvást jelentettek be.

Sok hajó szökkent keringési pályára egy Wembere nevű semleges bolygó körül. A katonai és politikai vezetők megállapodtak a maguk bonyolult és vitatott feltételeiről. Ünnepélyes tanúk előtt tollnak nevezett dolgokat használtak, hogy jeleket rajzoljanak egy papírnak nevezett vékony, bőrszerű lapra egy olyan anyaggal, amit tintának hívnak. Évezredek óta így zárták le a háborúkat.

Hinnetek kell nekem, amikor ilyesmikről beszélek.

Csakhogy volt egy probléma. A szökkenőhajó jelentette az egyedüli módszert arra, hogy fénysebességnél gyorsabban küldjön az ember üzenetet, úgyhogy időbe tellett, mire a hírek mindenhová eljutottak. Kezdjük azzal, hogy nem mindenki hitte el, hogy a fegyvernyugvásra valóban sor került. A harc még akkor is folyatódott, amikor semleges békefenntartók érkeztek a rendszerünkbe.

A dolgok vége felé épp egy ilyen járőrben vettem részt, amikor elszakadtam az egységemtől. Igyekeztem valahogy ismét felvenni velük a kapcsolatot, és kideríteni, hogyan juthatnék vissza a szektorunkba, amikor belefutottam egy ellenséges söprögetőrajba.

Négyen voltak: Orvin és három katonája.

Már akkor is tudtam néhány dolgot Orvinról. Hallottam különböző történeteket erről a férfiról, aki ellenséges zászló alatt ténykedett, de még az ő háborúra vonatkozó szabályaikat is felrúgta. Állítólag a fegyvernyugváskor mind a két oldal készen áll majd arra, hogy bíróság elé idézze. Elkapott és bevitt a bunkerba. Páncélozott épület volt alacsony beltérrel, amelyet felrobbantottak, aztán otthagytak. Hideg volt, tele törmelékkel, az ablakokból hiányzott az üveg. A falakon és a padlón sötétvörös vérfoltok jelezték, Orvin korábban hol végzett másokkal.

Három katonája lefogott a fémkeretes, húgy- és halálszagú ágyon. Ő egy késsel felvágta a nadrágomat, térdtől a comb felső részéig. Igyekeztem vergődni és rugdosódni, de a katonák túl erősek voltak.

– Tartsátok – mondta Orvin.

Megtermett férfi volt, magasabb és szélesebb vállú az alegységébe tartozó többi katonánál. Bőre színében és textúrájában is a nyers húst idézte. Arca mintha túl kicsi lett volna a fejére. A szeme, az orra és a szája mintha nem lett volna arányban teste többi részével: túlságosan is apró álarcot alkottak. Majdnem fejbőrig nyírt fehér haja és fehér szemöldöke volt. A haj és a szemöldök erősen elütött bőre hússzínétől.

Volt mellette egy tálcás kocsi. Nagyon finom mozdulattal lerakta a kést a tálcára. Hatalmas, rózsaszín keze volt. Köröm nélküli ujjai annyira vastagok és tömpék voltak, hogy egészen olyannak tűnt a keze, mint egy csecsemőé.

– Nem hallottad? – kérdeztem, mert mondanom kellett valamit. – Vége van. Itt vannak a békefenntartók. Már nem vagyunk ellenségek.

A kocsi alsó tálcájáról előhúzta a Könyv egyik példányát. Fekete négyszög volt, tele olyan anyagból álló lapokkal, amilyen a korábban említett papír, csak sokkal vékonyabbakkal. Tintával jelölték meg őket, de toll helyett valamilyen gépet használtak. Az elnyűtt borítójáról felismertem, ez az a Könyv, amit nekem utaltak ki.

– Hiszel ebben? – kérdezte Orvin.

– Nem.

– Állítólag ti, külsősök mind olvastátok a Könyvet. – Belelapozott, vastag ujjaival nehezen tudta forgatni a papírokat. – Nekünk is megvan a magunk Könyve. A mieink többsége túl művelt ahhoz, hogy bármiféle jelentőséget tulajdonítson annak, ami benne van.

– Én nem így hallottam.

Kockázatos volt vitába szállni ezzel az emberrel. De semmilyen előnyöm nem származott volna abból, ha egyetértek vele.

Orvin nekilátott lapokat kitépkedni a Könyvből. Túl könnyen váltak el egymástól, úgy, ahogy egy rovarról válnak le a szárnyai. Összegyűrte az ujjai között és a padlóra dobta őket. Úgy mozgatta a lábát, mint aki a bakancsával tipor a lapokon.

– Nem működik – mondtam. – Nem tudsz ezzel ingerelni. Nem vagyok hívő.

– Legalább ebben hasonlítunk egymásra. – Elfogadta a helyzetet, és hagyta, hogy a Könyv kiforduljon csecsemőkezéből a törmelékre.

Figyelme ismét a kocsi felé fordult, végighúzta tenyerét a különböző tárgyakon. Egy pillanatra azt hittem, újra a kést veszi elő, de inkább valami pisztolyformájú dolog volt a kezében. Fehér fémből készült, és láthatóan nehéz volt.

Nagy méretű elsütőbillentyűje volt, és egy tömlője, ami egy nyomás alatt álló tartályhoz kapcsolódott.

Orvin végigsimított a csövén.

– Tudod, mi ez?

– Igen.

– Tudom, hogy Szkurelja Tyimszuk Sundénak hívnak – folytatta. – A lassú lövedékedből vettem le az adataidat. Hol születtél. A családodat. Azt a furcsa esetet a toborzásoddal. A történetedet a katonaságnál. A szökkenéseket, amik elhoztak ebbe a rendszerbe. Hogy hányszor sérültél meg.

– Akkor nem is kell mondanom semmit.

Orvin kissé elmosolyodott.

– Emlékszel rá, milyen volt, amikor beléd tették a lövedéket?

– Katona vagyok. Ki ne emlékezne erre?

Együttérzően bólintott.

– Igen, a mi oldalunk is használta, vagy legalábbis egy szinte ugyanilyen technológiát. – Ügyelt arra, hogy alaposan szemügyre vehessem a pisztoly formájú tárgyat. – A fecskendőben van egy lassú lövedék, beültetésre készen.

– Kösz, de már van egy.

– Tudom.

– Akkor tudsz a jeladóról is. Az enyéim most mérik be, miközben beszélgetünk.

– Bármikor kivághatnám, még mielőtt ideérnek.

– Azzal megölnél.

– Ez igaz. És az is, hogy… semmi értelme nem lenne egy második lövedéket is beléd juttatni. Csakhogy ezt itt-ott megváltoztattuk. Érdekel, hogyan?

– Menj a picsába.

– Általában nem okoz nagy fájdalmat. A katonaorvosok helyi érzéstelenítést használnak a bejuttatási pontnál, és a lassú lövedék egy másfajta anyagot választ ki, ahogy áthalad a zsigereiden. Ez is nagyon lassan halad… vagy legalábbis ez volt a szándék. Természetesen innen kapta a nevét. És kerüli, hogy kárt okozzon a létfontosságú szervekben vagy a keringési rendszerben, ahogy halad a célja felé, annyira mélyre a mellkasodba, hogy csak bonyolult műtéttel lehessen eltávolítani. Csakhogy ez itt másféle. Úgy fog fájni, mint még soha semmi, és egyre csak fúrja majd beléd magát, amíg el nem ér a szívedig.

– Miért?

Orvin felnevetett.

– Miért ne?

Igyekeztem küzdeni – nem tudtam nem küzdeni –, de végig éreztem, hogy semmi értelme. A katonák túl szorosan fogtak. Orvin közelebb hajolt, és a fecskendő végét a combomhoz nyomta, ott, ahol már felvágta előtte a nadrágot. Néztem, ahogy az ujja megfeszül a ravaszon, és olyan hangot hallottam, mint az ostorcsapás. Ez volt a levegő, ahogy áthaladt a fegyveren.

A lövedék belém hatolt. Olyan volt, mintha kalapáccsal csaptak volna rám. A fegyver valamiféle lassú, elégedett sóhajt hallatott, ahogy kiszaladt belőle a levegő.

Egy másodpercig, vagy talán még rövidebb ideig kisebb volt a fájdalom, mint amitől tartottam. Aztán beütött, és felordítottam. Épp ezt akarták, én pedig utáltam magamat miatta, de képtelen voltam tenni ellene.

– Érzed magadban?

Orvin elvette a fecskendőt, és egy rongydarabbal megtisztította a végét. A pisztolyt letette a tálcára.

– Baszd meg! – közöltem vele.

– Ez csak a kezdet, Szkurelja. Egy-két órán belül sokkal jobban fáj majd. Addigra könyörögni fogsz, hogy robbantsam fel, úgy legalább azonnal végez veled.

– Rájönnek – mondtam, és küzdenem kellett, hogy kipréseljem magamból a szavakat. – Rájönnek, és megtalálnak.

– Nem hiszem én azt. Nagyon nagy a világegyetem. Rengeteg a naprendszer, minden csupa káosz és zűrzavar. Megvannak a magam tervei.

Csak egy apró lyuk volt a lövedék belépési pontjánál, akkora, mint a kisujjam. Éreztem, ahogy a lövedék mozog, gépi féreg módjára összehúzódik, aztán kinyúlik. Kis dudor jelezte a bőrömben, hol nyomakodott alatta a lövedék.

Teljesen biztos voltam benne, hogy ott helyben meghalok. Vagy akkor, amikor elér a szívemig (esetleg valamelyik másik létfontosságú szervemig), vagy amikor sikerül rávennem Orvint, hogy robbantsa fel, hiszen az összes lövedék rendelkezett ezzel a képességgel. Ha most robbant volna fel, valószínűleg magával viszi a lábamat, míg a testem többi része életben marad, legalábbis egyelőre.

Persze nyilván nem haltam meg a bunkerben.

Ha láttátok a rólam készült rajzokat – nem igazán hasonlítanak, bár a grafikusok minden tőlük telhetőt megtettek –, akkor tudjátok, hogy nem vesztettem el a lábam, sem más testrészem. Meglehet, nem vagyok egy szépség, de mindenem a helyén van.

A következő történt.

Zaj hallatszott, valamiféle légi szállító haladt el lassan felettünk. Azt gondoltam, talán a Külső Rendszerek katonái, akik azért érkeztek, hogy kiszabadítsanak – ha egyáltalán ért ennyi fáradságot a dolog –, esetleg békefenntartók, vagy talán Orvin oldala keresi őt.

Akármiért is jöttek, ennyi elég volt, hogy Orvin félbehagyja a szórakozást, és felküldje az egyik katonáját. Az egyik fal tetejének közelében volt egy négyszögletű lyuk, ahol egykor ablak, esetleg valamilyen légforgató berendezés lehetett. Gépet láttam áthaladni az égen, aztán vissza. Lassított, a korábbinál nagyobb zajt csapott.

– Most rábasztál – mondtam.

Pedig valójában nem tudtam, mit is kellene kezdeni a szállítóval, akár jót, akár rosszat jelent számomra. Túlságosan nagy volt a fájdalom, hogy képes legyek tiszta fejjel gondolkodni. Csak annyit tudtam, hogy Orvin láthatóan meglepődött, én meg örültem, amiért zavarba jött.

A katona visszatért a bunkerbe, és belesúgott valamit Orvin hússzínű fülébe. Orvin megvakarta fejbőrén az élénkfehér sörtét.

– Itt hagyjuk – döntött.

– Meg is ölhetjük most rögtön – vetette fel az egyik katona.

– Most, vagy egy óra múlva, nem számít – közölte Orvin kellően hangosan, hogy én is halljam. – A szállító nem a jeladóját keresi… Ha azt keresné, jóval közelebb járna.

– Meg kellene ölnötök – közöltem.

– Aztán miért?

– Ha nem teszitek, meg foglak találni titeket.

Orvin elmosolyodott a fenyegetésem ürességétől.

– Majd meglátjuk, szívverés nélkül milyen messzire jutsz. De ha ragaszkodsz hozzá, felrobbantom a lövedéket. Dönts.

– Baszd meg! – mondtam megint. – És Szkur. Szkur a nevem, nem Szkurelja. Szeretném, ha megjegyeznéd. Megtalállak, Orvin. Megtalállak, és emlékeztetni foglak erre.

– Szkur. – Mosolyogva ízlelgette a szót. – Nem valami szép név. Olyan, mint valami sértés, vagy valami végtermék.

– Nekem megfelel.

Ezután gyorsan távoztak. Egy-két percig még beszélgetést hallottam az épületen kívülről, de nemsokára az is elhalt. Semmilyen jármű, még a légi szállító zaja sem szűrődött be. De akármi történt is, meggyőzte Orvint, hogy indulnia kell.

Úgyhogy egyedül maradtam a húgyszagú ágyon.

Nem bajlódtak azzal, hogy lekötözzenek. Pontosan tudták, a bennem lévő lövedékkel esélyem sincs utolérni őket. Sem fegyvert, sem bármiféle kommunikációs eszközt nem hagytak hátra. Teljesen jogosan feltételezték, hogy mire valaki rátalál a bunkerre, én már feladtam a küzdelmet.

Félreismertek.

Megvártam, míg biztosan elmentek. Aztán mozdulni próbáltam. Nehéz volt a lábamban lüktető fájdalom miatt, és először csak nyöszörögni tudtam a kíntól. Aztán igyekeztem összegömbölyödni, hátha úgy elviselhetőbb lesz. Mivel ez nem hozott eredményt, elkeseredetten és kimerülten visszasüllyedtem az ágyba. A lövedék továbbra is úgy tört előre a lábamban, akár egy féreg. Nem akartam megvárni, amíg eléri a medencémet.

Lendületet vettem, és leléptem az ágyról. A mozdulat közben ordítottam, de ez mintha segített volna. Mindkét talpam leért a törmelékkel teliszórt padlóra. A bakancsomat elvették, de alig érzékeltem a hideget, vagy a bőrömnek nyomódó éles-hegyes dolgokat.

Karból feltoltam magamat, így jobban szemügyre vehettem a lábamat. A húsomban lévő dudor addigra már megtette nagyjából az út felét a felsőcomb felé. Ha figyeltem, a szőrszálakhoz és a bőrömön lévő foltokhoz viszonyítva mérhettem le a haladását.

Tekintetem a tálcás kocsira vetült, amit Orvin használt. Ott volt rajta a fecskendő, akárcsak az összes éles tárgy. És a kés is, amivel felvágta a nadrágom szárát. Mellette egy tekercs kötszer, amellett pedig egy flakon fertőtlenítő.

Elképzeltem, hogy Orvin kínozza az embereket, de nem akarja, hogy belehaljanak az elfertőződésbe, mielőtt kiszórakozza magát.

Figyelmemet újra a mozgó dudor vonta magára. Tudtam, mit kell tennem. A kés jobban fáj majd, mint a lövedék, és ha verőeret vágok át, akkor talán én magam vetek véget az életemnek. Miután elkezdem, nem akarom majd folytatni. De kényszerítenem kell magam. A háborúnak vége volt, és én szerettem volna visszatérni a régi életemhez, a szülőbolygómra. Szerettem volna visszatérni édesanyámhoz és édesapámhoz, és elmondani apámnak, hogy nem hibáztatom a besorozásomért. A jó és megvesztegethetetlen emberek nehéz útját járta. Jobbat érdemelt annál, hogy a másik lányát is elveszítse.

Fogtam a kést, és nekiláttam kivágni magamból a lövedéket.

Tudtok a felébredésről. Vagy átéltétek, vagy olvastatok róla a többi kötelező olvasmányban.

De akkor még nem volt rá nevünk. Ez volt az a valami, ami egyesével-kettesével történt meg az emberekkel, de nem mindenkivel, nem lett belőle közös élmény. Ráadásul először egyikünknek sem volt halvány fogalma sem arról, hol voltunk és mi történt velünk.

Csak annyit tudok elmondani, nekem milyen volt.

Miután magamba döftem a kést, egy időre sötétség lett, aztán felébredtem valahol. Hideg volt, és nem volt világítás. Arra gondoltam, elájulhattam a fájdalomtól, és néhány perccel később tértem magamhoz.

De amint képes voltam végiggondolni, milyen állapotban vagyok, rá kellett döbbennem, hogy már semmilyen fájdalmat nem érzek a lábamban. A lövedéket és a sebemet sem éreztem.

Még mindig valamiféle ágyon hevertem, de ez puha volt, és egyáltalán nem árasztott húgyszagot. Olyan volt, mintha egyenesen nekem készült volna, mintha pontosan a testem körvonalait követné. Szomjas voltam, kellemetlenül száraz volt a torkom, és annyira fáztam, hogy megborzongtam. Akárhol is voltam, nem volt teljes a csend. A távolból valamiféle halk zúgást hallottam, mintha gépek zaja lett volna. Hébe-hóba emberinek tűnő beszéd ütötte meg a fülemet.

Kinyúltam, és íves fém meg műanyag felszínt tapintottam. Úgy zárultak rám, mint valamiféle tojás. A tojásom – amiről úgy véltem, bizonyára hibókapszula – egyszerre hangot adott ki magából, és feltárult. Két félre vált szét, és vörös fény ragyogott be az egyre szélesedő résbe. Minden bizonnyal még mindig gyenge volt, de elég régóta voltam már a sötétben, hogy hunyorognom kelljen.

Nem volt rajtam sem az egyenruhám, sem a felszerelésem. Valaki ezüstszínű nadrágot és ugyanilyen felsőt adott rám. Erősnek és tisztának tűnt az anyaga, egyúttal nagyon vékonynak is. A felsőnek rövid ujja volt, és középen egyszerű, széles öv tartotta a helyén. Úgy éreztem, mintha olyan ruha lenne, amit gyerekeknek vagy betegeknek lenne szokás hordaniuk.

Semmi hasznomra nem volt a hideggel szemben.

A szemem fokozatosan egyre több részletet vett ki a környezetemből. A kapszulám egy volt a sok közül valamiféle hosszú, enyhén íves folyosón. Persze ezeket a folyosókat ti is ismeritek. Amikor azt mondom, hogy „íves”, arra gondolok, hogy mind a két irányban fölfelé kanyarodott, hogy eltűnt a szemem elől. A folyosó szemközti falán egy másik sor hibókapszula húzódott végig. Nemcsak az enyém nyílt szét két félre: nagyjából az egyharmaduk ugyanilyen volt már. Azt hihetnénk, hogy azonnal otthon éreztem magam a hajón, de egyáltalán nem ilyen volt. Korábban is utaztam már szökkenőhajón, de még soha nem voltam ébren az út alatt.

A hangok nem szűntek meg. Jobbára a távolban járó hajó rendszerei adták ki őket. De beszédhangok is hallatszottak valahonnan nem túl messziről. Olyan volt, mintha vitatkoznának valamin.

Felemeltem a nadrágom szövetét. Kivehető volt rajta a seb nyoma, ahol behatolt a lövedék, és a hely, ahol kivágtam. Pontosabban nekiláttam kivágni… Nem lehettem biztos benne, hogy az erőfeszítéseim sikerrel jártak. Végighúztam az ujjamat a begyógyult bőrön. Nem éreztem rajta heget.

Abban az időben jó volt az orvostudományunk. Bármit megtehettek újra meg újra.

Mivel még mindig nem bíztam a lábamban – az agyamnak némi időbe tellett, hogy elfogadja a gyógyulását –, elkezdtem sétálni, végig a felfelé ívelő folyosón. Különös érzés volt egy olyan emelkedőn haladni előre, ami egyre meredekebb lett.

Az ember megszokja.

Számos nyitott és zárt hibókapszula mellett haladtam el. Némelyikben még voltak; a tojás fekete héjában nyíló ablakon át láttam hideg, mozdulatlan testüket. Mindannyian ugyanolyan ezüstszínű ruhát viseltünk. Észrevettem, hogy a kapszulák felületén felirat izzik, és megálltam elolvasni. Mindegyikben olyasvalaki volt, aki valamilyen kapcsolatban állt a háborúval. A feliratból kiderült, melyik oldalon álltak, a központiakhoz vagy a külsősökhöz tartoztak-e, milyen rendfokozatuk volt, és hol szolgáltak. Egymás után elolvastam szülőbolygójuk nevét: olyan helyekről származtak, mint Travnik, Jaroga vagy Arbutax.

Állítólag a Tottorira küldtek minket, egy olyan helyre, amiről már nagyon is hallottam.

Többet kellett megtudnom a dologról, ezért úgy döntöttem, felkeresem a beszédhangok gazdáit. Valahonnan a kerék nagy ívének egy távolabbi pontjáról szüremlettek át hozzám. Egyik kapszulát hagytam magam mögött a másik után, és közben észrevettem, hogy mögöttük – félig-meddig a takarásukban – egy sor arany és ezüst falfestmény látható. Volt, hogy valamiféle hosszú lábú madarat, vagy egy épületet, vagy valamilyen kellemes tájat ábrázoltak. A fekete tojásokból különféle csövek és vezetékek álltak ki, amelyek eltűntek a falon lévő lyukakban.

A hangok egyre közelebb értek, és mostanra sokkal indulatosabbnak tűntek. Hallottam, amint valaki rohan, kemény cipők kopognak a fémpadlón. Felcsattanó beszédet hallottam olyan hanglejtéssel, ami nem hasonlított az én akcentusomra.

Bepréselődtem két kapszula közé, és lekuporodtam.

Megkockáztattam egy pillantást, és egy férfit láttam a folyosó ívén közeledni. Futás közben hátra-hátranézett, hogy lássa azokat, akik a nyomában voltak. Fekete ruhája jóval melegebbnek tűnt az én ezüstöltözékemnél. Nagyon sovány volt, feje kopasz, jól látszottak a csontjai. Bakancs volt rajta, a kezében egy kis pisztolyt tartott. Úgy húsz lépéssel járhatott egy csapat mezítlábas ember előtt, akik mind ezüstben voltak. Különböző korú férfiak és nők alkották a csoportot. Az egyikük a tenyerével fogta vérző alkarját.

A férfi megállt a folyosónak azon a szakaszán, ahol a falak két oldalról összezárultak. Pisztolyát a csapatra emelte.

– Vissza! – kiáltotta éles, riadt hangon. – Vissza, vagy lövök!

Nyolcan üldözték. Lelassítottak, de nem álltak meg. Talán nem hitték el, hogy a férfi tényleg készen áll lőni rájuk. Célra tartott, és mintha a csoport mögé lőtt volna. Az alapján, ahogy remegett a kezében a pisztoly, és ahogy a dörrenéstől összerándult, kételkedtem benne, hogy bármikor is szolgált katonaként.

Hallgattam a csapat hangjait. Nehéz volt biztosra venni, de az akcentusuk alapján ellenséges erőknek tűntek.

A férfi megérintett egy vezérlőelemet a falban. Fémajtó siklott el a folyosó teljes szélességében. Volt rajta egy kis ablak. A férfi odalépett, és átnézett, de ehhez lábujjhegyre kellett állnia.

Alig mertem moccanni. Az emberek dörömböltek az ajtó túloldalán, és láttam egy kezet az ablakra tapadni.

A férfi még mindig feszültnek tűnt. Megérintett egy másik vezérlőelemet, és odahajolt, hogy belebeszéljen.

– Itt Prad! A hármas kerékben vagyok. Hol vannak a többiek? Szökés történt! Ébren van a söpredék!

Ugyanezeket a szavakat hallottam végigdörögni a folyosón, felerősítve bömbölték őket a falak.

Prad otthagyta az ajtót. A kezében még mindig a kis pisztolyt szorongatta, de már a földre nézett. Kabátujjával megtörölte az orrát. Egy patkány jutott róla eszembe: sovány volt, rémült és bizonytalan.

Egészen mozdulatlanul megvártam, amíg Prad velem egy síkba ér. Akkor olyan gyorsan, ahogyan csak telt tőlem, előugrottam és rávetettem magamat. Kibillentettem az egyensúlyából, nekiütközött a folyosó túlsó oldalán lévő kapszulának. Én voltam fölül, és kicsavartam a markából a fegyvert, ahogy a csörgőt veszi el az ember a kisgyerektől.

Aztán felpattantam, és rászegeztem a pisztolyt.

– Ne lőj! – kérte.

A torkom még mindig száraz volt, de mindenképpen beszélnem kellett.

– Ki vagy?

– Prad. Pradszer Hebel kiszolgáló technikus. A személyzet tagja vagyok. Meghajtási részleg. Probléma volt a hajóval. Súlyos probléma. Most épp sodródunk valahol, és újraindult az energiaellátás. Egyikőtöknek se lenne szabad így felébrednie.

Engem ez az egész nem érdekelt. Nem újabb kétségekre volt szükségem, hanem bizonyosságra és tekintélyre.

– Mondd meg, mi ez a hajó.

– Szökkenőhajó. Katonai szállító. Úton kellene lennünk a Tottori irányába.

– Tudom. Mi történik, amikor odaérünk… Hazamehetünk? Hazatelepítenek?

– Nem. Miért gondolnád… – De aztán meggondolta magát, és nem tette fel a kérdést. – Nem. Nem egészen hazatelepítés. Ez nem egy egyszerű katonai szállítóhajó. Ez egy börtönhajó. A Szeszély. Ez volt a neve régen. Az átépítés után megtartották.

– Hiba történt.

– Az biztos.

– Nem, arra céloztam, hogy én katona vagyok, nem fogoly. Nincs keresnivalóm egy katonai börtönhajón. Nem vagyok… hogy nevezted ezeket? Söpredék?

– Az csak egy szó. Elnézést! Nem gondoltam…

Felé böktem a pisztollyal.

– Ki működteti ezt a szart?

– A békefenntartó hatóság. – Még mindig a földön hevert, összekuporodva. – Átalakított csillagközi személyszállító. A háború előtt utasokat szállított luxuskörülmények között. A százvilágok körutazás. Kisajátították és átalakították fogolyszállítónak, illetve polgári személyek hazatelepítésére.

– A söpredékfuvar.

– Mondtam, hogy nem…

– Mekkora?

Nyelt egyet.

– Nagyon nagy. Az átalakításnál a szállítási kapacitás növelése volt a cél. Közel ezer alvóhely van benne.

– Azt mondtad, sodródunk. Közel járunk a Tottorihoz?