A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Michael Easter: Scarcity Brain – Fix Your Craving Mindset and

Rewire Your Habits to Thrive with Enough

Rodale, New York, 2023

Első kiadás

Fordította

Tóth Bálint Péter

Copyright © Michael Easter, 2023

This edition published by arrangement with Rodale Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Tóth Bálint Péter, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Müller Péter

Szerzőfotó © Jay Soriano

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Varga Anita

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-572-2

Leah-nak – természetesen

Tartalom

Bevezetés: Mi az a hiányszemlélet

1 A telhetetlenségi spirál

2 Hogyan kerülünk a telhetetlenségi spirál fogságába

3 Hol lapul a telhetetlenségi spirál

4 Miért vágyunk még többre

5 Menekülés

6 Bizonyosság

7 Befolyás

8 Étel

9 Cuccok

10 Információ

11 Boldogság

Utószó: Hogyan tovább

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

Mi az a hiányszemlélet

Kutaiba Erbíd, az iraki összekötőm a legnagyobb szélhámos, akivel valaha találkoztam. Neki köszönhetően jutottam be a Bagdad külvárosában található, megerősített rendőrségi létesítménybe is.

Egy keményfa padon ültünk a rögtönzött váróteremben. A mögöttünk lévő falat terroristák és drogbárók fotói borították. A felvételeken egy-egy megbilincselt férfi szerepelt, előttük különféle elkobzott fegyverek és vegyi anyagok: tablettákkal teli zacskók, porok zsugorcsomagolásban, AK–47-esek, házi készítésű robbanószerek, gránátvetők. A képeken olvasható arab nyelvű feliratok az illető személyazonosságát, a helyszínt és a pontos zsákmányt rögzítették.

Az egyik sarokban tévé állt, amelyen a bekamerázott cellák élő képe látszott. A környék nyolc legkeresettebb és legveszélyesebb embere az egyik szigorúan őrzött cellában kapott helyet.

Arra vártunk, hogy beszélhessünk Mohammed Abdulláhhal, a bagdadi rendőrség kábítószer-ellenes részlegének főnökével. Erbíd egy részletes „útitervvel” csábított Irakba, amelyben több ígéretes program is szerepelt, köztük egy kábítószercsempészeken és terroristacsoportokon történő rajtaütés Abdulláh válogatott embereivel.

Csakhogy négy napja voltam már Irakban, és semmi sem történt. Miután megérkeztem és fizettem neki, Erbíd bevallotta:

– Az útiterv… nos… az amolyan javaslat volt csupán.

Most azonban úgy tűnt, Erbídnek talán mégis sikerült meggyőznie Bagdad legkiválóbb pandúrjait, hogy velük tarthassak.

– Azt mondják, rendben van, de golyóálló mellényt kell viselnünk – közölte Erbíd, aki szemmel láthatóan elégedett volt magával. – Már csak a végső jóváhagyásra várunk.

Miközben üldögéltünk, egyszerű ruhába öltözött, vastag bajuszú nyomozók jöttek-mentek a farmerukba dugott pisztollyal, és prérifarkasok módjára méregettek, nem tudva, mit keres itt ez a nyurga amerikai az előtérben. Ahelyett, hogy megszólítottak volna, csak egymással csevegtek, dohányoztak, és a szemük sarkából figyeltek.

Végül az egyik irodából kilépett egy fickó, és odajött hozzánk.

– Szóval csatlakozna egy rajtaütéshez? – kezdte. – Ki mondott ilyet? Kizárt. Felejtse el! Túlságosan veszélyes.

– Mégis mennyire? – kérdeztem.

– Csak a múlt héten háromszor lőttek rám – felelte a rendőrtiszt. Erbíddel próbáltuk megőrizni a hidegvérünket. – A dílerek egyre erőszakosabbak – folytatta. – Akkora mennyiségekkel kereskednek, amiért már halálbüntetés jár. Így aztán készek felvenni velünk a harcot.

Erbíddel összedugtuk a fejünket, és megfontoltuk az elhangzottakat. Végül közöltük, hogy vállaljuk a kockázatot, és különben sem zavarnánk sok vizet.

A fickó mélyen a szemembe nézett, majd három pontra mutatott a mellkasán.

– Rég halott lennék, ha nem lett volna rajtam golyóálló mellény – magyarázta, majd megvonta a vállát. – De felőlem rendben van. Máris rákérdezek.

Azzal Abdulláh irodájához ment, halkan bekopogott, majd mélyen meghajolva belépett.

Bagdad tökéletes hely, ha egy magányos újságíró netán arra vágyik, hogy elrabolják, és kiszolgáltassák az Iszlám Állam embereinek, mindegy, miért érkezett. Én a kábítószer miatt voltam ott.

Egy viszonylag új, Captagon nevű amfetaminszármazék ugrásszerű elterjedését vizsgáltam. Noha az Egyesült Államokban alig ismert, a szer futótűzként sepert végig a Közel-Keleten, az viszont, hogy hogyan kerültem Irakba, némi magyarázatra szorul.

Röviden: éppen a Covid-járvány kellős közepén jártunk, és nem gondolkoztam racionálisan. Persze ez nem ilyen egyszerű.

Egyetemi tanárként és tudományos újságíróként az emberi viselkedés megértése foglalkoztat. Mindenki szeret hasznos új szokásokat kialakítani, engem azonban az érdekel, hogyan tudunk felülkerekedni a legkártékonyabb viselkedésformáinkon. A helyzet ugyanis a következő: mindegy, mekkora sebességgel száguldunk a jó szokások kialakítása felé, amíg nem kezdünk valamit a rosszakkal, fél lábbal továbbra is a féket nyomjuk.

Feltűnt továbbá, hogy a legártalmasabb szokásokra jellemző, hogy hajlamosak vagyunk egymás után többször is beleesni a csapdájukba. A legrosszabb szokásokat képesek vagyunk addig folytatni, amíg a vesztünket nem okozzák. Lehet, hogy ezek a bizonyos viselkedésformák rövid távon élvezetesek és kielégítők, hosszú távon azonban biztosan nem a javunkat szolgálják.

Bizonyos mértékig ez mindenkire igaz, és még ha tudatosítottuk is magunkban egyes szokások kontraproduktív jellegét, nehezen bírunk azoktól szabadulni.

Mindenki tudja, hogy egyetlen viselkedésformával sincs baj, ha nem uralkodik el felettünk. A kérdés csak az, miért nem tudjuk ehhez tartani magunkat. Miért folytatjuk az evést, amikor már jóllaktunk? Miért vásárolunk, amikor már így is túl sok holmink van? Miért iszunk még többet, amikor már érezzük, hogy spiccesek vagyunk? Miért bújjuk egyre a közösségi médiát, miközben pontosan tudjuk, hogy vacakul fogjuk érezni magunkat? Miért nézünk sorozatokat orrvérzésig ahelyett, hogy a saját életünket élnénk? Miért nem bírunk egyszerűen továbblendülni? Miért csináljuk ugyanazt újra és újra?

Rájöttem, hogy ez a fajta viselkedés egyfajta hiányérzetből táplálkozik, amelynek működésbe lépéséhez bizony elég egy-egy apróság.

Ezek az apróságok kiváltó tényezők, amik beindítják a szakértők által hiányszemléletnek nevezett gondolkodást. Utóbbi elhiteti velünk, hogy valamiből nincs elég, mi pedig ösztönösen is azt az egy dolgot akarjuk megszerezni vagy csinálni, amiről azt hisszük, megoldja az adott gondunkat, és újra teljesnek érezhetjük tőle magunkat.

A hiányérzetet kiváltó apróságok olyanok, mint a levegő: nemcsak körülvesznek, hanem bennünk is megtalálhatók. Gondoljunk csak a reklámokra, a közösségi médiára, a hírekre, a munkatársainkkal folytatott beszélgetésekre, a szomszédos utcákban tett sétára és így tovább. Van, amikor közvetlenül és elemi erővel fejtik ki a hatásukat, például a megroggyant gazdasági helyzet vagy egy világméretű járvány esetén. Máskor sokkal finomabban és fondorlatosabban, például amikor a szomszédunk vesz magának egy vadonatúj kocsit.

A hiányszemlélet egyáltalán nem új keletű. Több ezer éves viselkedésformáról van szó, amely természetes módon alakult ki az emberekben, és nagyban segítette őseinket a túlélésben.

A tudósok már 1795-ben leírták a hiányszemlélet és a hiányérzetet kiváltó tényezők mibenlétét, napjainkban pedig mélyreható kutatásokat végeznek a témában pszichológusok, antropológusok, neurológusok, szociológusok, közgazdászok és biológusok egyaránt.

Általánosan elfogadott nézet, hogy az emberi történelem java részében a hiányérzetet kiváltó tényezőknek való engedelmeskedés, valamint az állandó vágyakozás és fogyasztás tartott életben bennünket. Olyan kihívásokkal teli időkben kellett fejlődnünk, amelyekben egyvalami volt közös: a hiány.

Mindaz, ami nélkülözhetetlen a túlélésünkhöz, mint például az élelem, az információ, a befolyás, a tulajdon, az idő, az élvezetek – és még sok minden más –, szűkösen állt rendelkezésre, nehezen volt hozzáférhető, vagy éppen rövid ideig volt elérhető. Azok maradtak életben és örökítették tovább a génjeiket, akik többet akartak. Alapvetéssé vált számukra a túlevés, a tárgyak és az információ felhalmozása, a mások és a környezetük feletti befolyás megszerzése és az élvezetek hajszolása.

Ennek az evolúciós sóvárgásnak a kielégítése volt az, aminek az életünket köszönhettük, és valamennyi faj számára mind a mai napig elengedhetetlen. Egyet leszámítva.

Amikor az ipari forradalom idején rájöttünk, hogyan lehet a termelést gyorsabbá és olcsóbbá tenni, a korábbi nélkülözést felváltotta a bőség. Az 1970-es évekre a fellendülésből származó előnyöket a fejlett országok majd valamennyi lakója élvezhette, és ez a tendencia egyre inkább erősödik.

Immár bőséggel – némelyek szerint túlzott bőséggel – rendelkezésünkre áll mindaz, amire egykor sóvárogva vágytunk: az élelem (különösen, ami sós, zsíros és édes), a magántulajdon (lásd az online vásárolt holmival teli otthonok), az információ (az internet révén), a hangulatjavítók (lásd kábítószer és szórakozás) és a befolyás (a közösségi média által).

Mégis ösztönösen abban a hitben élünk és úgy viselkedünk, mintha nem lenne elég. Mintha még mindig nélkülözéssel sújtott időket élnénk. A koponyánkban lapuló másfél kilónyi idegsejt továbbra is a hiányérzetet kiváltó jeleket veszi észre a környezetünkben, és azokat előtérbe tolva arra sarkall bennünket, hogy még többet akarjunk.

Még mindig késztetést érzünk, hogy többet együnk, mint amennyire a szervezetünknek szüksége van, még több felesleges holmit vegyünk magunknak, még több befolyásra próbáljunk szert tenni, és mindent megtegyünk egy újabb múló élvezet érdekében. Másra sem bírunk gondolni, mint hogy megszerezzük azt, amink nincs, ahelyett, hogy azt használnánk és élveznénk, amink van. A hiányszemlélet vezérel bennünket.

A témába vágó kutatásokból kiderül, hogy ez a fajta gondolkodás nem feltétlenül célravezető egy olyan világban, amelyre immár a bőség jellemző. Gyakran nem a javunkat szolgálja, és külső erők is megpróbálják kihasználni, hogy a döntéseinket befolyásolják. A hiányszemlélet az önsorsrontó viselkedés alapja, amelytől látszólag nem bírunk megszabadulni, és amely miatt képtelenek vagyunk testileg-lelkileg fejlődni, boldogok lenni és kiteljesedni. Hát nem azért vannak a függőségek, az elhízás, a szorongás, a krónikus betegségek, az eladósodás, a környezetrombolás, a politikai széthúzás, a háborúskodás, mert egyszerűen még többet akarunk?

Az emberiség számos súlyos, hiányérzetet kiváltó eseményt élt már át, a Covid-járvány azonban bizonyos szempontból különleges volt. Egy olyan időszakban tört ki, amikor a technológia már elég fejlett volt ahhoz, hogy minden igényünket kielégítse, ugyanakkor korábban példátlan betekintést engedjen a nagyvállalatoknak abba, hogyan tudják kiaknázni a hiányszemléletünket a viselkedésünk befolyásolása érdekében, és hogyan segíthetik elő az ártalmas, nehezen leküzdhető szokások rögzülését. Egészen olyan, mintha valami átfogó viselkedésminta, amolyan önismétlő, általam telhetetlenségi spirálnak („scarcity loop”) nevezett folyamat volna tetten érhető. Úgy tűnik, ez a mértékletesség legnagyobb ellensége.

Túl vagyunk ugyan a járványon, az elmúltával keletkezett sóvárgási és fogyasztási hullám azonban nem ült még el. Mindig is még többre vágytunk, és sokkal jelentéktelenebb események is képesek voltak oly mértékben felforgatni az életünket, hogy az a legjobb időszakokban is a gyors fogyasztáson alapuló hiányszemléletet erősítette.

Ezért kerültem a bagdadi rendőrkapitányságra. Úgy véltem, a Captagon ugrásszerűen megnövekedett népszerűsége ebben a veszedelmes városban tanulságokkal szolgálhat számunkra. Talán segít megérteni, mi történik, amikor a hiány vezérelte gondolkodásunk hirtelen azzal szembesül, hogy bőséggel a rendelkezésre áll olyasmi, ami telhetetlenségi spirálba taszít bennünket – rövid távon ugyan kielégítő, hosszú távon viszont ártalmas. Ezután pedig fel lehet mérni, mit tudunk tenni a különféle kontraproduktív viselkedésformák kezelése érdekében.

Irak csupán egyike volt azoknak a helyeknek, ahová el szerettem volna jutni. A vágyam, hogy megértsem a hiányszemléletet, egy két évig tartó, több mint ötvenötezer kilométer hosszú út megtételére késztetett. Bagdad mellett megfordultam még a bolíviai esőerdőkben, egy Új-Mexikó hegyei közt lapuló monostorban, számos amerikai laboratóriumban, Montana lakatlan részein, valamint (ha úgy vesszük) az űrben is.

Szerettem volna megérteni a hiányszemlélet és a telhetetlenségi spirál működését, illetve olyanokkal akartam találkozni, akiknek sikerült kitörni belőle. Ezek az emberek pontosan tudják, miért kártékony, ha valamiből sok van. Ugyanakkor azt is látják, miért alapvetően elhibázott minden kísérlet, amellyel az újkori nyavalyáinkat próbáljuk meggyógyítani.

Amikor szembesülünk azzal, hogy a túlfogyasztás minden baj okozója, gyakran azt a tanácsot kapjuk, érjük be kevesebbel: együnk kevesebbet, hogy lefogyjunk; vegyünk kevesebb holmit, vagy szabaduljunk meg a feleslegtől, hogy jobb kedvre derüljünk; töltsünk kevesebb időt a képernyő előtt, hogy boldogabbak legyünk; dolgozzunk kevesebbet az esetleges szorongás és majdani kiégés elkerülése érdekében; ne a költekezésben lássuk az anyagi gondjaink megoldását vagy a vállalkozásunk fejlesztését.

Rájöttem azonban, hogy nem feltétlenül előnyös, ha valamiből egyszerűen kevés van. Számos meggyőző kutatás bizonyítja, hogy aki vakon kevesebbre törekszik, akár még rosszabbul is járhat. Sőt, bizonyos esetekben érdemesebb inkább túlzásba esni.

Azok, akikkel az utazásom során találkoztam, hajlandók voltak feltenni maguknak néhány alapvető és kellemetlen kérdést, fáradozásaik azonban tanulságos válaszokhoz vezettek. Kiderült számukra, hogy a tartós változás és elégedettég az elegendő – se nem sok, se nem kevés – megtalálásában rejlik. Ezt a fajta, az egyén számára hasznos gyakorlatok ismétlésére való törekvést tükrözi az „elégedettségi spirál” kifejezés.

Egyszer csak kivágódott Mohammed Abdulláh irodájának ajtaja, és maga az ezredes lépett ki rajta. Mindenki elnémult.

– Hol az az amerikai? – szólalt meg. Minden tekintet rám szegeződött.