Susan Mallery

Kaliforniai lányok

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Mallery, Inc., 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: California Girls

Harlequin MIRA

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2024

- Borítókép: Shutterstock

ISBN 978-963-540-882-5

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1. fejezet

–Tudod, hogy a stúdióban szalonnát sütnek?!

Finola Corrado kis híján elnevette magát az asszisztense szemében tükröződő pánik láttán.

– A főzős blokkban krumplisalátát készítünk ötféleképpen. A szalonna tehát a műsor velejárója.

– Igen, tudom, jól ismerem a menetrendet. Csak azzal is tisztában vagyok, hogy közvetlenül a főzős blokk előtt van egy beszélgetés a nyári divattrendekről. – A barna hajú, barna szemű, huszonöt éves lány lerakta a táblagépét, keskeny csípőjére tette a kezét, és előrehajolt, mintha a testtartásával is hangsúlyozni akarná mondandója fontosságát. Hosszú afrohajfonatai vele együtt mozogtak. – Finola, modellek vannak az épületben. Magas, sovány, folyton éhes modellek. Akik kezdenek megvadulni, legalábbis egy ideje folyamatosan marják egymást. Meggyőződésem, hogy a szalonna illata miatt… Nem lehetne máshol megsütni?

És az emberek azt hiszik, hogy a televízió egy csodás munkahely, gondolta Finola, akinek komolyan uralkodnia kellett magán, hogy fel ne kacagjon.

– Vigyétek a modelleket a távolabbi társalgóba, és mondjátok meg nekik, hogy magas a páratartalom a forgatás helyszínén, ezért extra hajlakkot kell használniuk. Utána nem fogják érezni a szalonna szagát. Ja, és szólj a segítőknek, hogy alaposan szellőztessenek ki, miután a szalonna elkészült.

– Remek ötlet. – Rochelle kezdett megnyugodni. – Ez nekem is eszembe juthatott volna…

– Rutin kérdése, hidd el!

Hamarosan egyedül is képes lesz levezényelni egy ilyen műsort, gondolta Finola, miközben Rochelle távozott. És akkor majd továbbáll: olyan munkát keres, amely nagyobb felelősséggel jár, ő pedig felvesz egy új asszisztenst, és kezdődik a folyamat elölről.

A tévés szakmába nem könnyű beletanulni. Rengeteg vacak, rosszul fizetett állást kínálnak a stúdiók, és nem mindenütt lehet megfelelő tapasztalatot szerezni. Finola büszke volt rá, hogy kizárólag a legjobbakat és legokosabbakat alkalmazza. Világosan megfogalmazta az elvárásait – gyilkos munkatempót, abszolút lojalitást és százszázalékos összpontosítást várt el az asszisztenseitől. Cserébe megtanította őket a szakmára, bemutatta őket a megfelelő embereknek, és nagy bulit rendezett nekik, amikor továbbléptek.

Finola öltözőjének ajtaja ismét kinyílt. Az egyik produkciós asszisztens dugta be a fejét, és odasúgta neki:

– Itt van! Megérkezett! El sem tudom elhinni! Annyira izgatott vagyok… Te nem?

Mielőtt Finola válaszolhatott volna, a fiatal nő már el is tűnt, minden bizonnyal azért, hogy másokkal is közölje a jó hírt.

Finola újabban már elég kevés dologért tudott lelkesedni, de ő is alig várta, hogy találkozzon Treasure-rel. Az AM SoCal sikeres műsornak számított a telített médiapiacon. A Los Angeles-i székhely azt jelentette, hogy könnyebben elérték a hírességeket, mint a legtöbb hozzájuk hasonló műsor, de még náluk sem volt mindennapos egy ekkora sztár látogatása.

A huszonhárom éves Treasure nevét az egész világ ismerte. Legutóbbi számát a megjelenés utáni első hat órában egymillióan töltötték le, a YouTube-videói pedig több százmilliós megtekintéssel büszkélkedhettek.

Hát ez az énekesnő ad ma reggel Finola műsorban tízperces interjút, sőt a tervek szerint ezt követően élőben elénekli legsikeresebb szerzeményét, a That Wayt. Ezután következik az éhes modellek felvonulása és a krumplisaláta ötféleképpen.

Leszámítva Treasure-t, tulajdonképpen átlagos volt a mai nap. Finola könnyed bevezetővel és néhány humoros megjegyzéssel köszönti a közönségét, majd behívja a stúdióba az első vendéget. Tizenegyre vége lesz a műsornak, délben már mindenki a következő adásra összpontosít. Mindenki, kivéve engem, gondolta mosolyogva Finola, aki a jövő hétre szabadságot vett ki.

– Hawaii, jövünk! – sóhajtotta vágyakozva.

Mindkettőjüknek nagy szükségük volt a lazításra, neki is, a férjének is. Mostanában rengeteget dolgoztak, elkapta őket a gépszíj, a karrierjük építésével voltak elfoglalva. Nagyon kellett már ez a hét, hogy végre csak egymással és a házasságukkal törődjenek. És talán valami mással is…

Finola döntött. Úgy érezte, eljött az idő, immáron készen állt arra, hogy bővüljön a család. Nigel már évek óta szeretett volna gyereket, ő volt az, aki húzta az időt. De rájött, hogy nincs mire várni. Harmincnégy éves, és unta az anyja panaszkodását, hogy három felnőtt lánya van, még sincs unokája. Ez és a felismerés, hogy nincs tökéletes alkalom, meggyőzte arról, hogy most kell belevágniuk. A döntését egy ajándék formájában akarta Nigel tudomására hozni, melyet akkor tervezett átadni, amikor bejelentkeznek a lakosztályukba Mauin. Volt egy olyan érzése, hogy a férfi azonnal megérti majd, mit jelent a szexjátékokat és a bébicipőt tartalmazó csomag. Nigel a tettek embere – nyilván remekül fognak szórakozni.

Kopogást hallott az ajtaján, majd valaki hangosan beszólt:

– Harminc perc.

Még fél óra kezdésig, gondolta a nő, leült az egyik székbe, és lehunyta a szemét.

Már készen állt: felöltözött, kisminkelte magát, felkészült az interjúra, elég Treasure-t hallgatott ahhoz, hogy beléphessen a rajongók klubjába, és a reggelinél kihagyta a szénhidrátot, hogy kedvére kóstolgathassa a krumplisalátákat.

– Minden rendben lesz – nyugtatgatta magát, miközben tudatosan lelassította a légzését a műsor előtti szokásos relaxációjához.

Szüksége volt erre a negyedórányi csendre és nyugalomra. Kellett ez a tizenöt perc, amikor senki sem kopogott be az ajtón, vagy rontott be a szobájába. Miután ily módon lecsendesedett, összeszedte magát, és elindult a díszlet felé, ahol mikrofont kapott, és még egyszer, utoljára átpúderezték az arcát, mielőtt elkezdte volna a műsort.

Négyig számolva lassan belélegzett, nyolc másodpercig visszatartotta a lélegzetét, majd jött a lassú kilélegzés…

Hallotta, hogy nyílik az ajtaja, majd megszólal egy férfihang:

– Finola, beszélnünk kell.

A szemhéja felpattant. Legnagyobb meglepetésére a férje állt előtte. Finola megragadta a széke karfáját, és döbbenten meredt rá.

– Nigel, mit keresel itt? Mindjárt kezdődik az élő adás! Te is tudod, hogy ilyenkor nem szeretem, ha zavarnak.

Nigel, aki Beverly Hillsen volt plasztikai sebész, péntekenként nem fogadott pácienseket, szóval ráért. De vajon mi lehet olyan fontos, hogy nem várhat a műsor utánig?

– Sajnálom – kezdte a férfi, és nem is annyira a szó ijesztette meg Finolát, mint inkább a hangsúly és Nigel arckifejezése.

A gyomra összeszorult.

– Mi történt?

Szörnyű rémképek jelentek meg a lelki szemei előtt. Szinte maga előtt látta az anyját és a testvéreit, amint véresen fekszenek az út szélén… Vagy talán tűz ütött ki valamelyiküknél. Vagy egy…

– Nem is tudom, hogyan mondjam el – sóhajtotta Nigel.

Finola az epe keserű ízét érezte a szájában. A szívverése felgyorsult, a fülében hangosan dobolt a vér. Valaki meghalt, ebben biztos volt.

– Szeretőm van, Finola. Viszonyom van valakivel.

Miközben beszélt, Nigel elengedte a széket, és járkálni kezdett a szobában. Még mindig magyarázott – Finola látta, hogy mozog az ajka –, de ő a világon semmit nem hallott. Túl hangos volt az a zúgás a fülében.

A férje szavai ott visszhangoztak a fejében, amíg el nem nyerték a jelentésüket. Évekkel ezelőtt leesett egy magas tornácról a kertbe. Az oldalára huppant, és minden levegő kiszorult a tüdejéből. Ez is ilyen érzés volt. Nem tudott levegőt venni, nem tudta megállítani a pánikhullámot, amely végigsöpört rajta, miközben a teste remegni kezdett. A légszomjat éles, a szívét elszorító fájdalom követte.

Hogy tehette? Mikor? Kivel? Miért? Hiszen házasok. Szeretik egymást. Nigel a legjobb barátja… Finola épp most határozta el, hogy gyereket szeretne tőle.

Nem, ez csak valami tévedés lehet, nyugtatgatta magát, de amikor a férje szemébe nézett, tudta, hogy nem hazudik, és ez a néhány egyszerű szó nemcsak őt törte össze, hanem a házasságukat is.

– Kérlek, próbálj megérteni! – mondta a férfi halkan. – Sajnálom, hogy most kellett elmondanom… Tudom, hogy az időzítés nem a legjobb.

– Nem a legjobb?! – kiáltott fel Finola élesen, de aztán észbe kapott, és lejjebb vette a hangerőt. – Milyen finoman fogalmaztál – sziszegte gúnyosan. – Élő adásba készülök a televízióban. Hogy teheted ezt velem éppen most? Nem elég, hogy megcsalsz, pont most kell szembesítened ezzel?

– Annyiszor próbáltam már elmondani az elmúlt hetekben, de mindig túl elfoglalt voltál ahhoz, hogy meghallgass. Mindig volt egy újabb műsor, amire készülnöd kellett.

Finolát elfogta a düh, és nem bánta. Hátha ebből egy kis erőt meríthet.

– Jól értem, hogy engem hibáztatsz? – csattant fel. – Betáncolsz ide, közlöd, hogy viszonyod van, és ráadásként a szememre hányod, hogy miattam nem szóltál korábban?

– Nem ide akartam kilyukadni.

– Ó, tényleg? – Finola letörölte a könnyeit. – Hát hová?

A férfi elfordult.

– Úgy éreztem, tudnod kell.

Aztán, mielőtt Finola bármit mondhatott vagy csinálhatott volna, Nigel kisétált. Csak úgy. A nő egyedül maradt a hányingerével, a szívfájdalmával, az összetört életével meg a ketyegő órával, amely figyelmeztette, hogy már csak tizennyolc perc és tizenkét másodperc van hátra az élő adásig.

Ez nem a valóság, bizonygatta magának kétségbeesetten. Nem lehet az. Nigel, az ő Nigelje nem csalhatta meg! Hiszen ő egy csodálatos, melegszívű, szerető férj, akire mindig számíthat. Nem is hasonlít arra a hideg idegenre, aki épp most ment el.

Bárcsak ne csengene így a fülem! – gondolta kétségbeesetten. Bárcsak tudna lélegezni, sírni, sikítani vagy futni. Nigelnek szeretője van… Egy másik nőt fogadott a szívébe és az ágyába. A közös ágyukba… Nem! Az nem lehet, hogy lefeküdt valaki mással! Egy másik nő fülébe suttogott szerelmes szavakat, mást cirógatott, mással jutott el a csúcsra.

Egyszerűen nem akarta elhinni, hogy ez vele megtörténhet. A szíve vérzett. A szomorúság fojtogatta, és az a tudat, hogy elárulták. Ki kell jutnia innen! Haza kell mennie és…

Tekintete az órán állapodott meg, és ráébredt, hogy nem mehet el. Tizenöt perc múlva élő adása kezdődik. Be kell mennie a stúdióba, és úgy kell tennie, mintha minden rendben lenne. Mintha remekül érezné magát. Mintha nem dőlt volna össze körülötte a világ, és nem zuhant volna egy fekete lyukba, ahonnan nincs szabadulás.

Lassan, mélyen beszívta a levegőt, vigyázva, nehogy hiperventilálni kezdjen, aztán a tükörhöz sietett. Miután felkapcsolta az éles fényű, mindent kíméletlenül megmutató lámpákat, egy másodpercig tanulmányozta magát, majd zsebkendőért és a korrektorért nyúlt. A szeme még mindig tágra nyílt az iszonyattól. Mintha valami szörnyűséget látott volna. Pedig csak átélte. Édes istenem, hogy fogja ezt túlélni?

– Finola? – Rochelle egyszer kopogott, mielőtt belépett. – Szükségük van rád a forgatáson.

Finola szó nélkül bólintott. Még egy kis púdert adagolt, majd vett még egy nagy levegőt, mielőtt mosolyt erőltetett magára.

– Készen állok.

Az asszisztense a homlokát ráncolta.

– Mi történt?

– Semmi. Jól vagyok.

– Nem igaz. Valami komoly dolog történt, és nem vagy jól.

Finola újabb mosolyt színlelt, és elsietett mellette.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

Végigment a folyosón a stúdió felé. Álfalak, díszletek és kábelek között szlalomozott. A műsor producere rámosolygott.

– Találkoztál már Treasure-rel? Gyönyörű lány. Csak messziről láttam, de annyit mondhatok, nem semmi…

Finola nem vette a fáradságot, hogy elmagyarázza, még nem találkozott a sztárral. Túlságosan lefoglalta a házassága összeomlása. Különben Treasure kérése volt, hogy először élő közönség előtt találkozzanak, hogy az élmény spontánabb legyen. Ami a szupersztárok kívánságait illeti, ez a könnyűek és a teljesíthetők közé tartozott, mert Finolának volt már olyan énekesnő interjúalanya is, aki hat hófehér cicát kért, akikkel játszhat éneklés előtt.

Gary, a hangmérnök egy mikroportot nyújtott át neki. Finola a blézere hajtókájára csíptette, míg a férfi áthúzta a vékony zsinórt a vállán, és az akkumulátort a szoknyája derekára erősítette.

Ilyenkor általában viccelődött Garyvel. Barátságos ugratásuk része volt a készülődés rituáléjának. De ma nem jutott eszébe semmi, egyetlen poén sem, sőt semmi, amit mondhatna. Ha ez így marad, nyolc perc múlva elég nagy gondban lesz. Lélegezz! – biztatta magát, és próbált megnyugodni. Már majdnem négy éve csinálta ezt a műsort. És jól. Szerette a munkáját, és remélte, hogy minden rendben lesz. Kár, hogy Nigel távozása óta a legszívesebben folyamatosan sikoltozott volna, és bár uralkodott magán, a fülében azért ott visszhangoztak ezek a sikolyok.

Gary a helyére simította a gallérját, rákacsintott, és elmosolyodott.

– Kész is vagy.

– Köszönöm. – Finola megköszörülte a torkát. – Próba, próba…

Elvileg már ellenőrizték a mikrofont, de azért mindig meggyőződött róla, hogy tényleg működik.

Gary felemelte a hüvelykujját, mielőtt átadta neki a fülhallgatót, amely biztosította a kapcsolatot a vezérlőteremmel. Az övék nem egy hírműsor volt, tehát rendszerint nem kapta a fülesbe a legfrissebb információkat, de attól még szükség volt az összeköttetésre, hátha adás közben történik valami eget rengető. Akkor Finola valami frappáns átkötő szöveggel tájékoztathatja a nézőket arról, hogy New York megszakítja a műsort.

Megigazította a fülhallgatót, majd meghallotta Melody, az igazgató halk hangját:

– Jó reggelt, Finola! Még öt perc a kezdésig. Sok szerencsét!

– Köszönöm – felelte gépiesen a nő, amikor valaki megérintette a vállát.

Megfordult, és legnagyobb meglepetésére Treasure-t pillantotta meg. A countrypopsztár körülbelül olyan magas volt, mint Finola, hosszú sötétvörös haja dús hullámokban omlott a vállára. A szeme sötétzöld volt, és ragyogó, és az erős tévés smink ellenére is látszott, hogy gyönyörű a bőre.

Finola meglepetten pislogott.

– Helló! Azt hittem, nem akarsz találkozni az interjú előtt. – Sikerült mosolyogva kezet nyújtania. – Örülök, hogy megismerhetlek. Nagy rajongód vagyok.

A huszonhárom éves lány gúnyosan rámosolygott.

– Nem, nem vagy az – rázta meg a fejét. – Vagy ha most az is vagy, már nem sokáig.

Figyelmen kívül hagyta Finola kinyújtott jobbját.

– Idősebb vagy, mint gondoltam. Harmincnégy múltál, igaz? Az anyám éppenséggel nem lehetnél, de nővérnek már öreg vagy. Talán nagynéninek még elmennél…

Finolának fogalma sem volt, hogy a lány miről beszél.

– Oké – mondta lassan. – Most mennem kell, hogy köszöntsem a nézőket. Már alig várják, hogy láthassanak téged, és hallhassák a dalodat.

Mielőtt elfordulhatott volna, Treasure megragadta a karját. Épp csak annyira szorította meg, hogy kellemetlen legyen.

– Én vagyok az – suttogta, miközben egészen közel hajolt hozzá. – Én vagyok az, akivel megcsal. Olyan dolgokat csinál velem az ágyban, amiket elképzelni sem tudsz. És most nem csak a szexről beszélek… – Kéjesen felsóhajtott. – Még nem akart szólni neked, de a menedzserem bejuttatott a műsorodba, így nem volt más választása. – Treasure szép zöld szemében kegyetlenség villant. – És most már tudod.

Finola csak nézett. Az elméje egyszerűen nem volt hajlandó befogadni az elhangzott szavak értelmét. Ez nem lehet! – gondolta kétségbeesetten. Ilyen nincs… Semmi sem lehet igaz abból, amit ez a nő mondott neki. Mielőtt reagálhatott volna, Treasure elengedte a karját, és elsétált. Finola a hasára szorította a kezét, mintha lefogná a sebet, nehogy pillanatok alatt elvérezzen.

El innen! – gondolta. Fuss, amíg nem késő!

– Finola?

Melody hangja túlharsogta az agyát betöltő tompa zúgást:

– Finola, mindjárt kezdődik az adás, be kell menned a díszletbe!

Az adás… Hát persze, meg kell csinálnia a műsort. Ráadásul élőben, vagyis nincs második esély. Ki kell mennie, szembe kell néznie a stúdióban ülő kétszáz emberrel, nem is beszélve arról a mintegy egymillióról, akik otthonukból követik az adást. Az AM SoCal óriási népszerűségnek örvendett, és most nyilván az átlagosnál is nagyobb a nézettség, hiszen egy világsztár a vendég.

– Finola?

– Itt vagyok.

Finola nagy levegőt vett. Olyan mélyre ásott magában, amennyire csak tudott, próbálta előkaparni az összes profizmust, amit szakmai élete során sikerült felhalmoznia. Hatvan percet kell túlélnie. Csupán hatvan percet, aztán összeomolhat. Csak a következő órát bírja ki valahogy… Ez volt minden, amire vágyott.

Kisétált a közönsége elé. A kétszáz ember tapsban tört ki, Finola integetett nekik, és rámosolygott az első sorokban ülőkre. A középső folyosó közelében mintha egy család három generációja ült volna – nagymama, lánya és unokája –, és mind boldogan tapsoltak. Volt néhány törzsvendég, olyanok, akik rendszeresen eljárnak a felvételekre, de a közönség nagy részét tizenévesek alkották.

Treasure-rajongók, gondolta komoran. Hogy fogja kibírni?

Ránézett a súgógépre, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Hála istennek!

„Jó reggelt mindenkinek, üdvözlöm önöket a műsorban! Ma egy egészen különleges vendéget hívtunk, bár a közönség átlagéletkorából arra következtetek, hogy gyorsan terjednek a hírek.” – Nevetés.

A helyére lépett, és megvárta, amíg a visszaszámlálás elindul. Normális esetben bemelegítésképpen beszélgetett volna egy kicsit a közönséggel, de most képtelen lett volna erre.

Öt, négy, három… Figyelte, ahogy az asszisztense ujjal jelzi a kettőt és az egyet, aztán játszadozó kiskutyákra és cicákra gondolt, meg arra, hogy nagyon be fog rúgni aznap este. Amikor a kamerán kigyulladt a piros fény, már majdnem biztos volt benne, hogy őszintének tűnik a mosolya.

– Jó reggelt mindenkinek, üdvözlöm önöket a műsorban!

Elmondta a bevezetőt. Még mindig nem tért egészen magához, de a sokk és a fájdalom már elhalványult annyira, hogy képes volt lélegezni. Tudatosan ellazította a testét, és igyekezett a lényegre összpontosítani. Arra, hogy ezen most túl kell esnie.

– Itt van ő, és bevallom, egy kicsit most én is zavarban vagyok. Treasure!

Finola odafordult, mikor az énekesnő belépett. Treasure könnyed mosollyal, szinte táncolva sétált végig a színpadon. A közönség egy emberként ugrott talpra, többen sikoltoztak és fütyültek. Treasure integetett, majd Finolára nézett. Egy másodpercre sötét és gonosz kifejezés jelent meg az arcán, de aztán eltűnt. Finola azon tűnődött, vajon csak képzelődik, vagy a szupersztár valóban a férjével folytatott viszonyáról akar beszélni a televízióban.

Leültek. Finola hálás volt, hogy a csapata az összes kérdést betáplálta a súgógépbe. Nem kellett gondolkodnia, mindössze annyi volt a dolga, hogy lelkesnek tűnjön, és feltegye az előre megírt kérdéseket.

– Az új albumod hihetetlenül jól megy – kezdte. – Gratulálok.

– Köszönöm. Nagyon örülök, hogy a rajongóim elégedettek. Különösen az első számot szeretik. – Mosolyt villantott a közönség felé. – A That Wayt.

– Elég provokatív dal.

Treasure közelebb hajolt, és suttogóra fogta a hangját:

– A szexről szól.

A nézők nevettek.

Finola nem tudta volna megmondani, hogy elvörösödött-e, vagy inkább elsápadt. Szédült, és remélte, hogy nem fog lefordulni a székről. Nem volt messze a teljes összeomlástól, szóval ha Treasure bármit mond…

Az énekesnő felsóhajtott.

– Tudod, vannak férfiak, akik nagyon tudják, hogy kell egy nőnek örömet szerezni. Ahogy megérintenek, ahogy megcsókolnak… Egyszerűen varázslatos!

Újabb nevetés harsant. Finola igyekezett csatlakozni a kórushoz.

– Mindig is szerettél megosztó témákat feldolgozni a dalaidban. Ez az album folytatja ezt a hagyományt.

– Tudom. – Treasure elmosolyodott. – Nem vagyok egy kedves ember. Nem vagyok ugyan kifejezetten gonosz sem, de ha valamit akarok, addig nem nyugszom, míg meg nem kapom. Áruld el, mi volt a legizgalmasabb szexuális élményed, Finola!

A kérdés váratlanul érte. Szerencsére sikerült megőriznie a nyugalmát. Válasz helyett felkacagott és legyintett.

– Ugyan, kit érdekel az, hiszen a rajongóid szemében már őskövület vagyok! Beszéljünk inkább a néhány hónap múlva kezdődő koncertturnédról! Mi kell ahhoz, hogy felkészülj egy ilyen nagyszabású show-ra, mint amilyen a tiéd?

– Ki kell pihennem magam, és boldognak kell lennem. Ehhez pedig az kell, hogy a megfelelő emberrel legyek együtt. Nyilván tudod, miről beszélek.

„Mesélj nekünk a férfiról, aki boldoggá tesz!”

Finola a súgógépre meredt, és immáron biztos volt benne, hogy isten továbbállt, hogy valaki másnak segítsen. Nem tudta megtenni… Képtelen volt feltenni ezt a kérdést. Ha megteszi, összeomlik élő, egyenes adásban, és akkor az egész világ megtudja, mit tett vele Nigel. Nevetség tárgya lesz, és aki véletlenül nem nevet rajta, az sajnálni fogja… Márpedig Finola nem akart úgy bekerülni a közösségi médiába, mint valami szánandó szerencsétlenség. És ez csak a dolog egyik fele, mert még azt sem emésztette meg, hogy a férje megcsalta ezzel a libával.

– Eleget beszéltünk az albumodról, itt az ideje, hogy halljunk is valamit belőle – mondta, nem törődve azzal, hogy két perccel korábban fejezte be a beszélgetést.

– Mit jelentsen ez, Finola? – szóltak rá a fülhallgatóból, de ügyet sem vetett Melodyra, csak a díszlet túlfelére mutatott, ahol egy mikrofont állítottak fel egy képernyő előtt, melyen elindult Treasure klipje.

– Oké – motyogta Melody. – Ez kicsit korai, de végül is…

A reflektorok kigyulladtak, a zene megszólalt.

Treasure épp csak annyi ideig habozott, hogy Finola gyomrába beálljon a görcs. Menj! – gondolta kétségbeesetten. Csak menj, énekeld el azt az átkozott dalt, és tűnj el innen!

Treasure felállt, és a mikrofonhoz sétált. Finola tudta, hogy négy percig énekel, aztán pedig két perc reklámszünet következik. Hat perce van tehát, hogy kitalálja, hogy a fenébe fogja végigcsinálni a műsor hátralévő részét.

Megvárta, amíg Treasure elkezd énekelni, majd felállt, és csendben kiosont a díszletből. Rochelle a folyosón várta.

– Jól vagy? – kérdezte az asszisztense aggódó tekintettel.

Finola mindkét kezét az arcára tapasztotta, és próbálta összeszedni magát.

– Azt hiszem, ételmérgezést kaptam – hazudta. – Fáj a gyomrom.

Ez volt az egyetlen kifogás, ami eszébe jutott, és ami megmagyarázta, miért van ilyen rémes állapotban.

– Ó, hát akkor ezért viselkedtél ennyire furcsán! – sopánkodott Melody a fülhallgatójába. – El nem tudtam képzelni, mi ütött beléd. Sajnálom, kedvesem… Hozhatunk valamit, ami segít?

– Csak egy kis hideg vizet – mondta Finola. – Valahogy csak kibírom a műsor végéig, remélhetőleg nem komoly a dolog.

Egy újabb hazugság. A nagyobbik a kettő közül, de ez most egyáltalán nem érdekelte.

Rochelle együttérzően bólogatott.

– Máris hozom a vizet. Meg egy kis gyömbéres üdítőt is. Azt hiszem, van az automatában. Remélem, hamarosan jobban leszel. Nigellel holnap Hawaiira repültök. Nem lenne jó, ha lemaradnál az útról.

Finola nem szólt semmit. Szerencsére Rochelle nem is várt választ, elsietett jeges vízért és gyömbéres üdítőért. Nem mintha bármelyik segítene, gondolta Finola, miközben próbálta visszatartani a könnyeit. Egy ilyen helyzeteben nincs segítség. Nigel megcsalta, tönkretette a házasságukat, és talán az életüket is…

A kezét a gyomrára szorította, és érezte, hogy a torkát marni kezdi a sav. Erősen küzdött a hányinger ellen. Bár egy hányás hihetőbbé tette volna az ételmérgezéses sztorit, mégsem szeretett volna ilyen módon könnyíteni magán. Az órára pillantott – még negyvenhárom perc volt hátra a műsorból. Mindössze negyvenhárom perc múlva magára csukhatja az ajtót, és lesz ideje elgondolkodni azon, hogy pontosan mikor veszített el mindent.

2. fejezet

–Ó, de jó, hogy még mindig itt van!

Zennie Schmitt nem ezeket a szavakat akarta hallani nyolc perccel a műszakja vége előtt. Már tíz órája talpon volt. A viszonylag könnyű napba két angioplasztika is belefért, amelyek a betegek korához és fizikai állapotához képest meglepően jól sikerültek. Éppen az öltözőbe tartott, hogy összeszedje a holmiját, amikor meghallotta, hogy a kórházi hangosbemondó telefonhoz kéri.

Dr. Chen volt az, aki megkönnyebbülését fejezte ki, hogy még mindig a kórházban van.

– Sürgős bypassműtétem lesz. Van kedve segíteni?

A kérdés nem csak udvariasságból hangzott el. Zennie már reggel óta dolgozott, tehát ha úgy érzi, hogy nincs elég ereje segédkezni Chen doktornak, akkor ezt jogában állt megmondani. Zennie nem egy átlagos műtősnővér volt a sok közül, hanem egy elit ápolói csapat tagja, amely ráadásul az ország egyik legtekintélyesebb és legforgalmasabb szívkórházában tevékenykedett.

Ide csak a tényleg nagyon betegek kerültek, és ha valakit megműtöttek, az illetőnek általában az élete volt a tét. Egyszerűen nem fordulhatott elő, hogy a személyzet száz százaléknál kevesebbet nyújtson.

Zennie egy pillanatra lehunyta a szemét, és egy mélyet lélegzett. Igen, fáradt volt, de azért képes összeszedni magát. Ha szerencséjük van, csak egy artériát kell kicserélniük, ugyanakkor nem kizárt, hogy több ér is érintett, ami sokkal hosszabbra nyújthatta az alapesetben is három-négy órás műtétet. Mégis, Chen doktorral jól tudtak együtt dolgozni, és Zennie élvezte, hogy tagja lehet a csapatnak.

– Beugrom a kávézóba, aztán megyek – ígérte.

– Kiváló.

Dr. Chen letette a kagylót anélkül, hogy köszönetet mondott volna. Tehetséges, briliáns sebész volt, aki gyakorlatilag varázsolt, újraélesztette a szíveket, amelyeket mindenki más menthetetlennek gondolt, de az emberi kapcsolattartás tekintetében voltak hiányosságai. Ahogy Zennie a kávézóba sietett, azon tűnődött, vajon beszélgettek-e valaha másról, mint a betegekről.

Megkerülte a filteres kávégépet, és egyenesen az eszpresszógéphez ment. Pontosan tudta, mennyi ideig pörgeti egy dupla eszpresszó – nagyjából a műtét vége felé fog elpárologni a hatása, de akkor már gőzerővel fog dolgozni benne az adrenalin, úgyhogy nem lesz semmi baj. Holnap különösen tápláló ételeket eszik majd, hogy kárpótolja a testét az éjszakai strapáért.

Zennie nyolc órával és negyven perccel – meg egy dupla bypass-szal – később ért a kocsijához. Túlságosan fáradt volt, és mindene fájt. A parkolóház éles fényeivel kontrasztba állítva még félelmetesebbnek tűnt a csend és sötétség. Már jóval elmúlt éjfél, de így legalább hazafelé menet nem kellett aggódnia a forgalom miatt. Ilyenkor az általában huszonöt perces út mindössze tizenkét percig tartott. Egy óra is elmúlt, mire bebotorkált a hálószobájába.

Levette a műtősruháját, majd megmosta az arcát és a fogát. Mielőtt belesüppedt volna az ágya kellemes puhaságába, felkapta a telefonját, és ellenőrizte az üzeneteit.

Volt egy emlékeztetője, miszerint reggel ötkor futni megy. Ki van zárva, gondolta nagyot ásítva, és kikapcsolta az ébresztőt. Persze ebben nem is volt semmi meglepő. Péntekenként általában nem szokott összejönni a hajnali futás, de hétvégén mindig, ha nem volt ügyeletben. Fél tizenegykor a húgával, Alivel találkozik a koszorúslányruha-próba miatt.

Zennie igyekezett nem felnyögni, amikor a közelgő esküvőre gondolt. Nem mintha nem szerette volna a húgát, de az esküvőket ki nem állhatta, és különben sem volt egy nagy Glen-rajongó. Sosem látta, hogy az a fickó szeretettel vagy legalábbis ragaszkodással nézett volna Alire. Nigel, a nővére, Finola férje, teljesen más volt. Amikor a feleségére nézett, mindig forrt a levegő.

Ha már a forróságnál tartunk, Zennie a háta alá dugta a melegítőpárnát. Az izmai befeszültek a műtőben töltött órák miatt.

Az apjától kapott egy fotót, amely a vitorláshajóját ábrázolta egy gyönyörű karibi öbölben. Alatta az üzenet:

Bárcsak itt lennél!

Elmosolyodott, és visszaírt.

Bárcsak ott lennék! Hiányzol, apa.

Tudta, hogy néhány óráig biztosan nem kap választ. Amiatt, hogy az apja és a mostohaanyja szigeti időszámítás szerint éltek, sok időbe telt, mire az üzenetekre válaszoltak. Mégis a gondolat, hogy néhány hetet egy vitorláson tölthet, valahol a képen látható helyen, jólesett.

Az utolsó sms-t az anyjától kapta, aki felajánlotta, hogy vakrandit szervez neki egy jóképű fiatalemberrel, akit Zennie imádni fog. Majd azzal fejezte be az üzenetet:

Én sem leszek fiatalabb, és unokákat akarok, mielőtt meghalok!

Zennie még sokáig kuncogott elalvás előtt.

A reggel hamar eljött. Zennie magától ébredt, lezuhanyozott, megivott egy fehérjeturmixot, majd fél órát nyújtott, mielőtt elindult Alihez.

A Sherman Oaks-i elegáns menyasszonyiruha-szalonba csak előzetes bejelentkezéssel lehetett belépni. Zennie arra gondolt, hogy talán hiba volt jóganadrágban és pólóban megjelenni, aztán meggyőzte magát, hogy nem számít. Úgyis le fog vetkőzni.

Ali már ott volt, és szinte ugrándozott izgalmában, amikor Zennie belépett az üzletbe.

– Szia! Nézd, itt vannak a ruhák! Hát nem gyönyörűek? Remekül fogsz kinézni. Valószínűleg jobban, mint én. Finola biztosan sokkal szebb lesz… Micsoda pech, hogy ilyen gyönyörű testvéreim vannak!

Zennie megölelte.

– Te leszel a menyasszony, és mindig a menyasszony a legszebb.

Ali a szemét forgatta, de vigyorgott.

– Majd meglátjuk. Múlt héten próbáltam fel a ruhámat. Még jó, hogy nem a kisebb méretet választottam. Úgy tűnik, én vagyok az egyetlen menyasszony a világtörténelemben, aki nem törődik a diétájával.

Zennie nem tudta, mit mondjon erre. Amikor Ali menyasszony lett, diéta- és edzésprogramot kért tőle. Zennie persze mindent megtett, amit csak lehetett, de Ali sajnos nem vette komolyan a dolgot. Nem akart igazán munkát tenni a fogyásba. Tíz kiló pluszt cipelt kamaszkora óta, és meggyőződéssel állította, hogy egy raktárban eltöltött nap elég testmozgás bárkinek. Zennie próbált rámutatni, hogy talpon lenni nem egyenlő a testmozgással, de Ali végig sem hallgatta. Barna hajú, barna szemű, telt, de formás szomszédlány típus volt, a legalacsonyabb és a leggömbölyűbb hármuk közül. Finola volt a magas, szőke szépség, aki úgy vigyázott az alakjára, hogy keveset evett, és kerülte a szénhidrátokat. Zennie próbálta meggyőzni őt a változatos étrend fontosságáról, de Finola nem hallgatott rá.

– Nem akarod látni a ruhádat? – kérdezte Ali. – Finola múlt héten volt nálam ruhapróbán.

– Dehogyisnem, már alig várom – hazudta Zennie, és heves lelkifurdalása támadt.

Az esküvő nagy esemény – ennél sokkal lelkesebbnek kellene lennie. Kár, hogy a házasság sosem lelkesített, gondolta, miközben Ali az öltözőbe vezette. Abban a hitben cseperedett, hogy amikor felnő, majd ő is párt alkot valakivel, akárcsak az állatok Noé bárkáján. Szerelembe esik, majd férjhez megy, aztán családot alapít. Csakhogy ez nem történt meg, és hogy őszinte legyen, már egyáltalán nem volt biztos benne, hogy valaha is megtörténik.

– Ta-dam! – kiáltotta Ali, miközben benyomta az öltöző ajtaját.

Egy hosszú tengerészkék estélyi lógott a fogasra akasztott vállfán. Az ejtett vállú ruhának szív alakú kivágása volt, derékig testre simult, aztán bő, lágy esésű szoknyarészben végződött. Finola ruhája ugyanilyen színű volt, de más szabású. Ali eltökélten igyekezett mindkettőjük kedvébe járni, ami igazán szép volt tőle. Zennie egyik barátnője teljesen megőrült, amikor menyasszony lett, és förtelmes, fidres-fodros, limezöld ruhakölteményekbe öltöztette a barátnőit.

Ali annyit kért, hogy tengerészkékben legyenek, egyébként pedig a testvérére bízta a döntést.

– Gyönyörű – suttogta Zennie, és komolyan gondolta.

A ruha tényleg rendben volt, különösen egy koszorúslányruhához képest.

– Elhoztad a cipődet? – érdeklődött Ali.

Zennie megpaskolta a táskáját.

– Itt van.

Biztos volt benne, hogy Finola valami dizájncipőt választott, tízcentis tűsarokkal. Zennie egy egyszerű balerinacipő mellett döntött. Semmiképp sem viselt magas sarkút, még a húga kedvéért sem.

Kilépett a sportcipőjéből, majd lehúzta a jóganadrágját és a pólóját. Nem bajlódott melltartóval, így nem kellett aggódnia, hogy kilátszanak a pántok. Miután lehúzta a ruha cipzárját, belebújt. Ali mögéje lépett, és gondoskodott a cipzárról, majd Zennie felhúzta a cipőjét. Mindketten a tükörbe bámultak.

– Tökéletes – andalodott el Ali. – Gyere, nézd meg magad a nagy tükörben is! A ruha remekül áll. Kétlem, hogy sok változtatásra lenne szükség.

A szalon alkalmazottja a nagyteremben várta őket. Zennie fellépett egy emelvényre egy hatalmas tükör elé, amit egy kicsit ijesztőnek talált. Ahogy bámulta magát, arra gondolt, talán fel kellett volna kennie egy kis szempillaspirált, vagy felborzolni a haját, vagy valami ilyesmi.

Mert úgy nézett ki, mint mindig. Smink nélküli arc, rövid, tüskés haj… Elhessegette magától a bűntudatot, elvégre ez nem egy randi. Pont elég olyankor kicsípni magát.

– Elégedett a ruhával? – kérdezte az alkalmazott Alitől, mintha Zennie véleménye nem számítana. – Így képzelte?

– Sajnos igen. – Ali felnevetett. – Látja, megmondtam, hogy mindkét nővérem meseszép. Engem meg észre sem vesz senki.

– Badarság! Maga a menyasszony. – Az eladó felmászott az emelvényre, és gombostűket húzott elő a csuklójára szíjazott tűpárnából. – Megtűzöm itt-ott, hogy lássák, mit lehetne változtatni, aztán majd idehívom a varrónőnket, hogy elvégezze a végső tűzéseket.

A két nő mindent megbeszélt, a kivágás megnagyobbításától kezdve – erre Zennie nemet mondott – a ruha hosszáig.

– Biztos, hogy nem akar magas sarkút viselni? – kérdezte az eladó.

– Egészen biztos.

Ali felsóhajtott.

– Zennie sosem hord tűsarkút. Még jó, hogy a barátja alig magasabb nála, különben furcsán néznének ki együtt.

Zennie a húgára nézett a tükörből.

– Milyen barátom?

– Tudod, Clark.

Zennie értetlenül bámult.

– Clark. Akivel mostanában találkozgatsz. Az állatkertben dolgozik. Főemlős-specialista vagy mi.

– Primatológus, és nem a barátom. Még csak háromszor randiztunk. – Alig ismerte a férfit, azt sem tudta, tetszik-e neki igazán, vagy sem. Hogy lenne máris a barátja? Még az anyjának sem beszélt Clarkról, nyilván ezért is írogat neki az asszony üzeneteket holmi vakrandikról.

– Azt mondtad, elhozod az esküvőre.

– Nem. Azt mondtam, hogy talán elhozom.

– Zennie! Úgy rendeltem meg a kaját és terveztem meg az ülésrendet, hogy kísérővel jössz. Szóval hoznod kell egy partnert.

Miért? – morfondírozott Zennie, miközben Ali azon elmélkedett, nem nézne-e ki jobban a ruhája, ha hosszabb lenne az ujja. Miért kell partnert hoznia? Társadalmilag kevésbé elfogadható partner nélkül? Kevésbé szellemes társalkodó, kevésbé számít a testvéri szeretete? Fogalma sem volt, miért említette egyáltalán Clarkot. Nem akarta, hogy ott legyen, függetlenül attól, milyen állapotban van a nem is létező kapcsolatuk. Egyrészt az emberek túl sok kérdést tennének fel. Másrészt az anyját teljesen kifordítaná magából a gondolat, hogy Zennie végre megállapodik, és talán hajlandó unokákat szülni neki. Nem akarta, hogy ekkora nyomás nehezedjen rá.

Az igazítás befejeződött, Zennie a ruhát bámulta. Soha nem vallaná be a húgának, de számára most is pontosan ugyanúgy nézett ki, mint az előbb. Persze leszámítva, hogy a tűk szúrtak, nem is kicsit.

– Ugye be tudjátok fejezni nélkülem? – kérdezte Ali az órájára pillantva. – Még be kell ugranom a virágüzletbe, mielőtt visszamegyek a munkahelyemre.

– Persze. Itt maradok, amíg a hölgy el nem enged. – Zennie ismét arra gondolt, hogyan néz Nigel Finolára, és hogyan nem néz Glen Alire. – Nem kellene a leendő férjednek legalább egy keveset átvennie ezekből a feladatokból?

– Soha nem bíznám Glenre a virágokat. A vörös rózsán kívül egyetlen növényt sem ismer. – Ali fellépett az emelvényre, és arcon csókolta Zennie-t. – Köszönöm, hogy megteszed ezt a kedvemért. Szeretlek.

– Én is szeretlek.

Ali az ajtóhoz rohant, aztán visszanézett.

– Hozz partnert az esküvőmre!

– Kapd be!

Ali kacagva hagyta el a szalont.

Zennie a tükörképét nézte, és próbált nem gondolni az esküvőre. Négy, talán öt óra lesz az életéből. Igen, gyötrelmes órák lesznek, de jó célt szolgálnak. A testvériség nevében, meg minden…

Ami a partnert illeti, nos, olyat bajos lesz szereznie. Clark ugyanis biztosan nem az az esküvőre járó típus.

Finola olyan erősen markolta a kormányt, hogy az ujjai belesajdultak, de nem mert lazítani. Addig nem, amíg haza nem ér. Lassan vezetett, ügyelve arra, hogy a sebességhatár alatt maradjon. Amikor befordult az exkluzív Encino negyedbe, érezte, hogy kezd kicsúszni a kezéből az irányítás. Már majdnem ott vagyok, ismételgette csendesen magában. Majdnem ott vagyok, majdnem ott vagyok, majdnem ott vagyok…

Kétszer jobbra, majd balra fordult, aztán a ház elé, és megnyomta a gombot, hogy kinyissa a garázskaput. Nem sikerült pontosan beállnia a helyére, mire tolatni kezdett, de aztán rájött, hogy nincs értelme. Kit érdekel, hogy átlóg Nigel helyére? A férje nyilván nem akar egyhamar beállni mellé.

Leállította a motort, és összeszedte a táskáit. Miután becsukta a garázskaput, besétált a házba.

Csend fogadta. Sem Nigel, sem ő nem akartak házvezetőnőt. Volt egy takarítószolgálat, amely hetente kétszer jött, és volt rendszeres ételrendelésük is, de átmenetileg mindkettőt lemondták a közelgő hawaii utazás miatt. Két órával ezelőtt még az volt a terv, hogy a műsor után otthon találkoznak, és befejezik a csomagolást. Reggel mindjárt indultak volna a repülőtérre. Csakhogy most mindkettő elmarad. A csomagolás is, az utazás is, és ezek után nyilván gyereket sem csinálnak.

Finola ledobta a táskáit a földre, aztán lerúgta a cipőjét. Szükségem lesz egy tervre, gondolta.

Igen, ki kell találnia, mit tegyen először, másodszor, harmadszor. Csakhogy minden egyes lépéssel, amit megtett, egyre halványult a sokk, egyre inkább átérezte a fájdalmat és a megaláztatást. Először csak könnyezni kezdett, egy perccel később már egész testét rázta a zokogás. Megbotlott, aztán térdre rogyott, és a tenyerébe temette az arcát, miközben világgá sírta gyötrelmét.

Addig zokogott, amíg fájni nem kezdett a torka és a mellkasa. Amíg nem maradt más, csak az üresség és a tudat, hogy Nigel soha be nem gyógyuló sebet ütött a szívén. Elnyújtózott a hideg, kemény járólapon, és azt kívánta, bárcsak máshol lenne, és ne itt. Bárhol, ahol…

– Nem! – mondta hangosan, miközben felült, és megtörölte az arcát. – Azért nem bárhol.

A tévéstúdióban például nem akart lenni. Jobb volt itt egyedül zavarodottan, szomorúan és dühösen, mint azt a hülye kamerát bámulni, és várni, hogy mindenki, aki nézi, rájöjjön, mi történik.

Hogy tehette ezt velem? – gondolta, miközben feltápászkodott. A szemétláda Nigel csak azért ment az öltözőjébe, hogy beszámoljon a viszonyáról?

Valószínűleg amiatt, mert tisztában volt vele, hogy a szeretője másodpercekkel később úgyis kipakol. Ezért választotta a mai napot, közvetlenül a show előtt. Ezért akarta, hogy Finola megtudja. Bevitte neki az első ütést, mert tudta, hogy Treasure az adás előtt úgyis felvilágosítja a viszonyukról. Nem elég, hogy megcsalta, ráadásul odadobta a szajhájának, hadd vigye be ő a kegyelemdöfést.

Elmondhatta volna neki, hogy kivel csalta meg. Figyelmeztethette volna, adhatott volna neki egy másodpercet, hogy levegőhöz jusson, de nem. Nigel hagyta, hogy a hír letaglózza. Nemcsak hogy megcsalta, de nem is próbálta védeni semmilyen szinten. Nem gondolt a felesége munkájára, a karrierjére, arra, hogy mi fog történni az élő adásban. Mi lett volna, ha összeomlik? Mi lett volna, ha Treasure mond valami félreérthetetlent ott a műsorban?

Rémálomszerű jelenetek peregtek le Finola lelki szemei előtt. Hála istennek, hogy erős tudtam maradni, gondolta komoran. És bizonyára elég ahhoz is, hogy túlélje ezt az egészet.

Előhalászta a telefonját a táskájából. Nem kapott üzenetet a férjétől. Aligha meglepő, gondolta, és ismét kicsordultak a könnyei. Mégis mit gondolt? Azt hitte talán, hogy a férfi bocsánatot kér, és könyörögni fog, hogy visszatérhessen hozzá? Ennyire azért nem lehet bolond…

Mezítláb sétált végig a csendes házon, aztán felment az emeletre. A hálószoba tágas volt, a bejárattal szemközt nagy franciaajtók nyíltak az erkélyre. Finola nem vett tudomást a szépen berendezett helyiségről, amelyet egészen eddig a pillanatig nagyon szeretett. Észre sem vette a hatalmas ágyat, a szatén ágyneműt, amelyet Nigellel közösen választottak. Kétségbeesetten küzdött a kiszolgáltatottság érzésével. Az is nehezére esett, hogy lélegezzen vagy mozogjon. Mi a fenét csináljon most, hogy megcsalták és elárulták? Várjon, hogy Nigel hírt adjon magáról? Vajon örökre elment? Vagy ez csak egy kis kaland? Mióta lehet viszonya Treasure-rel? Voltak más nők is az életében? Vajon mióta hazudott neki, mióta hentergett a szeretőivel a háta mögött?

Újra sírni kezdett. Nem törődve a könnyeivel, besétált a közös gardróbjukba, ott is a férfi szekrényrészébe. Egy csomó minden hiányzott. Ingek és öltönyök, farmerek és pólók. Odanyúlt, mintha nem hinne a szemének, de az ujjai a semmibe markoltak. Csak hűlt helyét találta a férje ruháinak. Behunyta a szemét, és lerogyott a gardróbban lévő kis padra. Tegnap este vacsorázni voltak a kedvenc kis bisztrójukban, a Ventura Boulevardon a kedvenc sarokasztaluknál. Hawaiiról beszélgettek, meg a korábbi utazásaikról, és a férfi megnevettette, ahogy mindig. Nigel társaságában Finola mindig ragyogott, mert Nigel ezerszer is jelét adta, mennyire szeretetreméltónak és különlegesnek tartja. Mert ő ilyen volt. Valamikor régen mindenképpen…

Finola majdnem elmondta neki a tervét. Majdnem megemlítette, hogy abbahagyta a fogamzásgátló szedését, és készen áll… Pontosabban, alig várja, hogy családot alapítsanak. De várt, mert meg akarta lepni Nigelt.

És erre kiderült, hogy az egész csak színjáték volt. Minden gesztus, minden szó, az, ahogy a férfi átölelte… Tegnap nem szeretkeztek, de Nigel szorosan magához húzta… és azt suttogta a fülébe, hogy szereti.

Úgy, hogy közben mindvégig tudta, mit fog ma tenni vele. Megtervezte az egészet.

Finola vigasztalón összefonta a karját maga körül, és ringatózni kezdett a kis padon. Aztán fájdalmasan felkiáltott, és a hangja hosszan visszhangzott az üres falakról. Hogy tehette ezt vele Nigel? Miért akart fájdalmat okozni? Miért akarta tönkretenni?

Megcsörrent a telefonja. A hang először megrémítette, majd felpattant, és rávetette magát a készülékre, mert tudta, hogy a férje az. Csak ő lehet. Rájött, mekkora hibát követett el, és bocsánatot akar kérni…

– Halló?

– Ma reggel nem voltál formában. Jól vagy?

Az ismerős hangnak meg kellett volna vigasztalnia, de erről sajnos szó sem volt. Bár az anyjára általában számíthatott, nem volt éppen gondoskodó fajta. Azt sem értette volna, hogyan csaphatta le a kezéről a férjét valami énekes sztárocska. Az első másodpercben Finola fontolóra vette, hogy elmondja az igazat, de aztán rájött, nem teheti.

– Hát, az az igazság, hogy… ételmérgezéssel kaptam – hazudta, mert úgy gondolta, egyszerűbb, ha megmarad annál a hazugságnál, amivel Rochelle-t és Melodyt kifizette. – Még hánytam is.

– Ó, ez megmagyarázza, miért beszélgettél olyan mereven azzal a Treasure-rel. Egyébként nem tetszett a dala, de gondolom, nem is én vagyok a célközönség. Rendbe jössz holnapra annyira, hogy elrepülj Hawaiira?

– Ez a terv. – Finola mindent megtett, hogy ne remegjen a hangja, pedig könnyek csorogtak végig az arcán. – Hawaiira megyek a férjemmel.

– Beszélned kellene vele a családalapításról. Már rég itt az ideje, Finola. Arról nem is szólva, hogy unokát akarok… Minden barátnőmnek van unokája. Általában több is. Néhányuknak olyan sok, hogy folyton panaszkodnak rájuk. Te vagy az egyetlen lányom, aki házas, úgyhogy csak tőled kérhetek ilyet…

Az anyja a szavaival nyilvánvalóan bűntudatot akart kelteni, de nyilván fogalma sem volt róla, mekkora fájdalmat okoz. Finola visszaült a padra, és megpróbált úrrá lenni a kétségbeesésén.

– Ali hamarosan férjhez megy.

Az anyja felhorkant.

– Ugyan, kérlek! Friss házasként biztosan nem az lesz az első dolga, hogy teherbe essen. Én most akarok unokát!

– Kár, hogy ilyesmit nem rendelhetsz az Amazonról. Prémiumtagságod van, szóval keddre már itt is lenne.

– Nagyon vicces. Rendben, látom, hogy szokás szerint nem érdekel a véleményem. Ettől függetlenül szeretlek, és remélem, hogy Nigellel jól fogjátok érezni magatokat. Amint visszajöttök a nyaralásból, segíthetsz nekem felkészíteni a házat az eladásra. Sok mindent át kell nézni, és elvárom, hogy a munka nagy részét ti, lányok végezzétek el!

Ez nem olyasmi volt, amivel Finola most foglalkozni tudott volna.

– Persze, anya. Majd hívlak, ha hazaértem. Szia!

Letette, még mielőtt az anyja bármi mást mondhatott volna, majd a telefont a szőnyegre ejtette.

És most mi lesz? Fogalma sem volt, mit csináljon, hogyan tegye legalább elviselhetővé a fájdalmat. Legszívesebben bebújt volna egy sötét zugba, mint egy megsebzett állat. Vissza akart menni az időben, és tenni valamit a viszony ellen.

Hogy tehette ezt vele Nigel? Hiszen örök szerelmet fogadtak egymásnak. Egy csapat voltak, hosszú évekig…

A telefonja zümmögött, és egy szöveges üzenet villant fel a képernyőn. Rákoppintott a kijelzőre, hogy újra megjelenjen. A szíve hevesen kalapált, amikor látta, hogy Nigel írt.

Beszélnünk kell. Vasárnap dél körül hazamegyek, és kitaláljuk, hogyan tovább. Jut eszembe, ott van az a hawaii utazás… Le tudnád mondani?

Aztán egy második szöveg jelent meg az első alatt.

Sajnálom.

– Ó, szóval sajnálod? Na, ne mondd! – kiabált a képernyőre Finola. – Ez minden? Csak ennyi? Nem gondolod, hogy megérdemlek valami magyarázatot? És azt is elmesélhetnéd, hogyan szándékozol helyrehozni ezt az egészet?

Nem jött válasz, természetesen. A telefonja képernyője lassan elsötétült.

Finola felállt. Nigel eltűnt, és nem tudta, visszajön-e valaha. Tegnap még azt hitte, szeretik egymást, és mindörökre együtt lesznek. Ennél nagyobbat nem is tévedhetett volna. És ami még ennél is rosszabb, nem tudhatta, hogy a házasságuk mekkora része volt hazugság.

Besétált a saját gardróbjába, és átöltözött farmerbe meg melegítőfelsőbe. Miután lemosta a sminkjét, bement a dolgozószobájába, és elindította a laptopját. Hála istennek, hogy feltalálták az internetet, gondolta keserűen. Csak néhány kattintás kellett ahhoz, hogy lemondja a holnapi utazást. Miután ezzel megvolt, bement a vendégszobába, lehúzta a redőnyt, majd bebújt az ágyba, és a fejére húzta a takarót.

Összegömbölyödött, amennyire csak tudott, és próbált lassan, egyenletesen lélegezni. Azzal biztatta magát, hogy csak ennyit kell tennie, mert minden más magától megoldódik. Nigel nem idióta – eszébe fog jutni, mennyire szerették egymást, és milyen jól megvoltak együtt. Treasure csak egy fellángolás. Túljut rajta, és visszatér oda, ahová tartozik. Elmennek párterápiára, ahol Nigel számára is világossá válik, mennyire megbántotta Finolát. Bocsánatért fog könyörögni, és ő persze először visszautasítja majd, de aztán a férfi megnyeri a szeretetével és a kedvességével. Rendbe hozzák a házasságukat, Finola sebzett szíve begyógyul, és együtt maradnak. Együtt öregednek meg, ahogyan mindig is képzelte. Minden rendben lesz. Úgy kell lennie…

3. fejezet

–Van egy fickó, akinek ködlámpára és a hozzá való rögzítőkonzolra van szüksége a Mustangjához. A számítógép szerint vannak ködlámpakészleteink, de amikor odamentem értük, nem tudtam eldönteni, hogy tulajdonképpen mi kell neki.

Ali Schmitt várta, hogy a nyomtatója kiköpje a hét végi raktárkészlet-nyilvántartást. Kevinre nézett, és felvonta a szemöldökét.

– Tényleg? Miért?

A tizennyolc éves fiú nyugtalanul toporgott.

– Hát… Ray azt mondta, győződjek meg róla, jól értem-e, mert a ‚67-es és a ‚68-as Mustang között komoly különbségek vannak.

Kevin mindössze hat hete volt a cégnél. Komissiózónak vették fel, vagyis az volt a feladata, hogy megkeresse az alkatrészeket a raktárban, és átvigye őket a szállítási osztályra, ahol bedobozolták, és kiküldték a vevőknek. Ray, Kevin főnöke, aki minden új alkalmazottat terrorizált, szándékosan megnehezítette a srác dolgát, valószínűleg sportból.

Ali ugyanilyen zavarban volt, amikor annak idején őt felvették. Ráadásul eleve hátrányból indult, hisz nem nagyon értett az autókhoz, bár azóta nyilván sokat tanult. És noha ma sem jött izgalomba egy teljesen felújított 1958-as Thunderbird gondolatától, a legtöbb autóval kapcsolatos beszélgetéshez érdemben hozzá tudott szólni. Sőt ami az alkatrészeket illeti, a motorok nagy szakértőjének számított, pedig soha életében nem ült motorkerékpáron, még biciklin sem sokat.

– Melyik évjárat is? – kérdezte a leltárt a kopottas íróasztalra téve, majd odasétált az egyik számítógéphez. – A szóban forgó Mustang… Milyen évjáratú?

– Ööö… egy 1967-es? – Ez inkább kérdés volt, semmint kijelentés.

– Biztosnak kell lennünk benne – mondta a lány, miközben leütött néhány billentyűt, majd két képet rakott egymás mellé a képernyőn. – A bal oldali egy 1967-es. Látod azt a díszlécet az első rácson? Ez végigfut a ködlámpák mögött, és a helyükön tartja őket. Nincs szükség konzolra. – A jobb oldali képre mutatott. – A ‚68-as Mustangon nincs ilyen, így a ködlámpákat konzol tartja. A ‚67-eshez viszont értelemszerűen nem létezik konzol.

Kevin jóval magasabb volt nála, de ahogy beszélt, a srác mintha összement volna.

– Okééé… – Hosszan elhúzta az utolsó szótagot. – Szóval valami gond van a rendeléssel, ezért visszaigazolást kell kérnem.

– Pontosan. – Ali elmosolyodott. – Beszélned kell Rayjel.

Kevin zavarodottból rémültté vált.

– Muszáj?

Ali felsóhajtott.

– Igen. Ő a főnököd. – Tétovázott, aztán megadta magát a sorsának. Valahogy mindig ő volt az, aki az új fiúkat átsegítette a kezdeti nehézségeken. – Van egy kutyája. Coco Chanel. Van róla egy kép az asztalán. Semmilyen körülmények között ne gúnyolódj a fotón! Egyszerűen csak vedd észre, és mondd, hogy milyen aranyos kutyus. Aztán kérd meg, hogy segítsen kideríteni, mit szeretne az ügyfél.

Kevin láthatóan összezavarodott. Ali tudta, hogy amint meglátja a képet az ötkilós, kalóznak öltöztetett csivaváról, mindent megért.

– Köszönöm. – Kevin elindult, aztán visszafordult a lányhoz. – Ray nem tudta már akkor, hogy gond van, amikor útnak indított, hogy keressem meg a konzolt és a ködlámpákat?

– De igen. Látni akarta, hogy egyedül is rájössz-e.

– Ó! – Kevin sovány válla ismét előreesett. – De nem jöttem rá.

– Ma nem, de hamarosan tudni fogsz mindent. Ha kétségeid vannak, nézz utána a kocsinak, és győződj meg róla, hogy a megfelelő alkatrészt választottad-e ki!

– Remek tanács. Köszönöm.

Jó lenne újra ilyen fiatalnak lenni, gondolta Ali mosolyogva, majd felvette a raktárkészlet-nyilvántartó lapokat, és a falon lévő órára pillantott. Nem mintha nem szerette volna a munkáját, de annyi mindent kellett volna még elintéznie ezen a hétvégén! Az esküvőig már két hónap sincs hátra, és a teendők száma az elmúlt napokban megnégyszereződött. Ma este ellenőrizni akarta, ki jelzett vissza, hogy jön az esküvőre, ki nem, ki akart pakolni még egy konyhaszekrényt, és le szerette volna szűkíteni az asztaldíszválasztékot kettőre. Hogy milyen virágok legyenek, azt eldöntötte, most már csak az asztaldísz stílusának kiválasztása volt hátra. A virágárus hétfő reggelre kérte a végleges választ, és Ali eltökélte, hogy addigra eldönti, melyik a kedvence. Bárcsak ne szeretne bele mindig valami másba!

Pontban a munkaidő végén távozott, ami pénteken nagy szó, majd elindult a helyi élelmiszerboltba. Most éppen megint szénhidrátdiétát tartott, ezért salátát és grillcsirkét vett. Bárhogy csábította a tortillachips és a makarónisaláta, tartotta magát az elhatározásához, fizetett az önkiszolgáló pénztárnál, és gratulált magának az állhatatosságához. Már beletörődött, hogy nem fog lefogyni az esküvőjére, de miután megvolt az utolsó ruhapróba, nem hízhatott egy dekát sem. Nem mintha ez lett volna a terve, de voltak napok, amikor csak egy süti menthette meg a teljes idegösszeomlástól.

A lakásához hajtott, és leparkolt. Félúton volt felfelé a lépcsőn, amikor meglátott valakit a bejárati ajtaja előtt állni. Egy magas, sötét hajú férfit, akinek széles válla és keskeny dereka volt. Nem kellett megfordulnia ahhoz, hogy felismerje: Daniel volt az, Glen öccse. Egy dolog közös volt Aliben és Glenben: egyikük sem a legvonzóbb gyerek volt a családban. Alinek tudomásul kellett vennie, hogy Finola és Zennie is szebb nála, míg Glen az öccsével, Daniellel szemben maradt alul.

Bár Daniel nem volt az a fajta, akit úgy általánosságban jóképűnek tartanak, határozottan volt benne valami. Valami sötét és veszélyes. A nők, ha csak ránéztek, tudták, hogy kockázatot vállalnak – mert bár a szex csodálatos lesz, legalább ötven százalék esély van rá, hogy utána a fickó ellopja a kocsijukat.

Átvitt értelemben persze. Mert Daniel nem volt tolvaj – távolról sem. Sikeres üzletember volt, aki egy motokrosszpályát üzemeltetett. Emiatt aztán nagyon megbecsült vásárlónak számított az üzletben, ahol Ali dolgozott. Az általa bérelt motorok ugyanis karbantartásra szorultak, ezért alkatrészekre volt szüksége, és itt jött be a képbe a lány. A szoros üzleti kapcsolat talaján akár barátság is kialakulhatott volna, és tulajdonképpen ki is alakult. Vagy legalábbis Ali úgy érezte. Mégis volt valami fura abban, ahogy a férfi ránézett. Nem tudta volna megmondani, mit gondol olyankor, de úgy sejtette, hogy Daniel nem elégedett a külsejével. Vagy egyszerűen csak érdektelennek találja. Persze ez egyáltalán nem magyarázta meg, miért áll most a lakása ajtajában…

A férfi feszülten figyelte, ahogy Ali közeledik. Láthatóan kellemetlenül érezte magát. Mintha nem is akart volna beszélni vele. Mintha inkább valahol máshol szeretett volna lenni. A lány megtorpant, nem tudta, mit tegyen vagy mondjon. A legszívesebben azonnal védekezni kezdett volna, ami nyilván butaság, tekintve hogy Daniel még csak meg sem szólalt. Jesszusom! Hiszen ez az ember Glen fivére! Az esküvő után ő lesz a sógora. Lassan tényleg kitalálhatná, hogy jöjjön ki vele.

Széles mosolyt kényszerített az arcára.

– Ez aztán a meglepetés! Épp most akartam virágasztaldíszeket választani. Segíthetnél nekem. Képviselheted a férfinemet, és ha bármelyik fiú panaszkodik majd a virágdíszek miatt, mondhatom, hogy az egész a te hibád.

Várta, hogy Daniel feleljen valamit, de ő csak bámult rá. Ali egyre idegesebb lett, és el is bizonytalanodott. Egek, miért kell ennek az embernek ilyen bunkónak lennie?

– Ali, beszélnem kell veled.

Volt valami abban, ahogyan megszólalt – olyan sürgető volt a hangja, hogy a lány egyszerre komolyan megrémült. Rájött, hogy a leendő sógora aligha bájcsevegni jött ide. Valami nagyon nincs rendben…

– Történt valami Glennel? – suttogta rémülten. – Megsérült? Autóbalesete volt? – A vőlegénye épp elutazott munkaügyben. – Lezuhant a gépe?

– Semmi ilyesmi. Glen jól van. Bemehetünk?

Alinek nagy nehezen sikerült kinyitnia a bejárati ajtót. Belökte a megvásárolt élelmiszert a hűtőbe, a táskáját a pultra dobta, aztán megfordult. Daniel úgy állt a kis nappali közepén, mintha fogalma sem lenne róla, hogyan tovább. Ali nem törődött a szíve szapora dobogásával, sem azzal, hogy remeg minden porcikája. Az a lényeg, hogy Glen jól van, bármi mást képes lesz megoldani. Lehet, hogy sikoltozik vagy bőg egy kicsit, de előbb-utóbb túl fog jutni rajta.

– Mondd el! – suttogta. – Hallani akarom!

A férfi a kanapé felé mutatott.

– Ülj le!

– Inkább állnék.

Daniel megfogta a lány kezét, és a kanapéhoz vezette. Amikor Ali helyet foglalt, leült mellé, és a szemébe nézett.

Az írisze sötétbarna volt, aranyszínű pöttyökkel. Ali ezt még sosem vette észre, nyilván mert még sosem nézett a szemébe ilyen közelről. Daniel arcán erős érzelmek tükröződtek. Megesküdött volna rá, hogy valódi fájdalmat lát megcsillanni a tekintetében, aminek semmi értelme nem volt.

– Daniel, fogalmam sincs, mit akarsz mondani, de úgy harminc másodperc múlva sikítani fogok. Szóval csak bökd ki! Glen tényleg jól van?

– Igen. Nem vele van baj… – A férfi elfordult, és szitkozódni kezdett. – Pontosabban vele van baj, de nem úgy… – Ránézett a lányra. – Ali, Glen felbontja az eljegyzéseteket. Túl gyáva ahhoz, hogy eléd álljon, és a szemedbe mondja, ezért engem kért meg, hogy közöljem veled. Amikor visszautasítottam, azzal fenyegetőzött, hogy akkor úgy fog tenni, mintha minden rendben lenne, aztán egyszerűen nem jelenik meg az esküvő napján. Nem tudom, tényleg meglépte volna ezt, vagy sem, de nem akartam kockáztatni. Sajnálom. Tényleg rettenetesen sajnálom… Fogalmad sincs, mennyire.

Nem… Nem, az nem lehet! A szavak ide-oda pattogtak Ali agyában, széttöredeztek a mondatok, majd összeálltak megint. Micsoda? Ennek semmi értelme! Glen nem bonthatta fel az eljegyzésüket…

– Hazudsz.

– Sajnálom.

A lány felpattant, és Danielre meredt.

– Miért csinálod ezt? Azt hiszed, hogy vicces? Nem hiszek neked… Egyszerűen nem tudom elhinni…

Szorítást érzett a mellkasában, és hirtelen képtelen volt levegőt venni.

Az ajtóhoz sietett, ki akarta nyitni, aztán könnyes szemmel, erőtlenül nekidőlt. Nem! – gondolta kétségbeesetten. Glen nem hagyhatja el… Hiszen szereti! El akarja venni feleségül! Tegnapelőtt adta postára az esküvői meghívókat!

Hát ez fájt. Nagyon fájt. Úgy érezte, apró darabokra tört a szíve, ugyanakkor be kellett ismernie, hogy nem is lepődött meg olyan nagyon. Valahol mélyen legbelül tudta, hogy valami nincs rendben.

Mielőtt vitába szállhatott volna ezzel a felismeréssel, Daniel maga felé fordította, és szorosan, vigasztalón átölelte.

– Ali, hidd el, nekem is rettenetes… Már többször is mondtam, mennyire sajnálom, de nem tudom, mi mást tehetnék még… Tudnod kell, hogy amikor a bátyám megkért, jöjjek el, és mondjam meg, hogy vége, megütöttem. Betörtem az orrát, és csúf monokli éktelenkedik a szeme körül. De ez a legkevesebb, amit megérdemelt az ostoba fajankó. Egy nap megbánja még, hogy eldobott téged, de akkor már késő lesz…

Ali hallotta a szavakat, de képtelen volt értelmezni őket. Pillanatnyilag semminek sem volt értelme. Összeomlott, a szó szoros értelmében. Nem bírta el a lába, lerogyott a padlóra.

Mintha nem lett volna épp elég gyötrelmes ez az egész, Glen ráadásul nem maga intézte a dolgot. Az öccsét küldte, hogy szakítson helyette, ami olyan volt, mintha megduplázta volna a megaláztatását. És akkor arról még szó sem esett, hogy ez nem egy szimpla szakítás. Hanem egy eljegyzés felbontása.

Daniel leguggolt mellé. A lány letörölte a könnyeket az arcáról.

– Miért? Megmondta, hogy miért? – szegezte neki a kérdést. – Hiszen ő döntött úgy, hogy elvesz… Ő kérte meg a kezemet, és már majdnem minden kész az esküvőre… A ruhám is megvan… Hogy tehette? – Nyelnie kellett, hogy tovább tudjon beszélni: – Úgy volt, hogy szeret engem… Legalábbis azt mondta, hogy szeret…

Reszketni kezdett, és ez a remegés úgy elhatalmasodott rajta, hogy nem sokkal később már beszélni sem tudott. Daniel felállt, eltűnt a szeme elől, majd kisvártatva egy telefonnal a kezében tért vissza.

– Kit hívjak fel? Ki az, akire ebben a helyzetben támaszkodni tudsz. Egy barátnődet? Az anyukádat?

– Ne! – nyögte Ali. – Csak az anyámat ne! – Nemcsak, hogy nem tudná megvigasztalni, de a végén még azt hozná ki a dologból, hogy ő az, akit ebben a helyzetben igazán sajnálni kell. – Talán Finola, a nővérem… De várj! Holnap indulnak nyaralni Nigellel. Nem akarom, hogy emiatt itthon maradjon…

Hiszen olyan ritkán utaznak el, és Finola most akarta meglepni a férjét a boldog hírrel, hogy készen áll a teherbeesésre. Ha elmondaná Finolának, mi történt, azzal mindent elrontana.

– Zennie-t hívd – szipogta Ali. – A másik nővéremet. Ma találkoztunk, tudom, hogy szabadnapos…

Többet is akart mondani, de képtelen volt rá, mert megint rájött a sírhatnék. Minden erejére szüksége volt, hogy ne kezdjen üvölteni az őt ért igazságtalanság és fájdalom miatt. Mi történt? Miért tette ezt vele Glen? Hisz olyan jól megvoltak együtt… Persze nem volt sok szenvedély a kapcsolatukban, de hát nem mindenki vágyik mindent elsöprő szenvedélyre. Az ugyanis elég kimerítő tud lenni.

Az agya leghátsó zugába megszólalt egy vékonyka hang, és emlékeztette, Glen mostanában kevésbé volt figyelmes, és hogy nemegyszer el is gondolkodott azon, nincs-e valami baj. De nem kérdezte meg, mert félt a választól.

– Tévedsz – suttogta, mintegy önmagát meggyőzendő. – Glen szeret engem.

Csakhogy nem úgy viselkedett, mint egy szerelmes férfi. Hanem mint egy totális bunkó, akit sosem érdekelt igazán, mit akar Ali.

A lány éppen akkor nézett fel, amikor Daniel megnyomott egy gombot a telefonján.

– Zennie úton van – mondta szomorúan, de ugyanakkor együttérzőn, amitől a lány csak még megalázottabbnak érezte magát. – Itt maradok, amíg ideér.

Ali szó nélkül feltápászkodott, és elvette a férfitól a telefonját. Gyorsan ráírt Glenre.

Ez most komoly?

Nem kellett sokáig várnia. Alig húsz másodperccel később egyetlen szó jelent meg a kijelzőn.

Igen.

– Te mocskos görény! Te hazug szarházi! Rohadj meg!

A falhoz vágta a telefonját, és végignézte, ahogy ezernyi darabra törik. Na és? Holnap majd vesz egy másikat. Minden egyes töltéskor automatikusan biztonsági mentést készített mindenről, és volt telefonbiztosítása is. Szóval ez a kár semmi egy elmaradt esküvőhöz képest, ahhoz képest meg, hogy elveszíti a férfit, akihez hozzá akart menni, végképp említésre sem méltó.

Másodpercekkel később rájött, hogy mégis elhamarkodta a dolgot. Danielhez fordult.

– Telefonálnom kell egyet. Kölcsönadnád a mobilodat?

És – becsületére legyen mondva – az imént látottak ellenére Daniel szemrebbenés nélkül kölcsönadta.

Ali átment a konyhába, és kihúzta az egyik fiókot. Miután átnézte a környékbeli éttermek szórólapjait, kiválasztotta egy pizzéria menüjét, és tárcsázott.

Megadta a nevét és a címét, majd leadta a rendelést. Egy nagy húsimádó pizzát rendelt, extra sajttal és fokhagymás kenyérrel, valamint két doboz Cherry Garcia jégkrémet. Ja, és csokoládétortát. Aztán azt mondta:

– Negyven perc múlva itt lesz? Egyszerűen tökéletes.

Bontotta a vonalat, visszaadta Danielnek a telefonját, majd elővett két üveget a kamrából. Odanyújtotta Danielnek a dugóhúzót és a vörösbort, ő meg lecsavarta a tequila kupakját. Ha már összetörték a szívét, mit neki egy kis másnaposság?

Várta, hogy a gyomra égni kezdjen az alkoholtól, és remélte, hogy ez az érzés elűzi majd a mellkasában érzett fájdalmat. Minden porcikája sajgott, még mindig nem tudta elhinni, ami történt. Hogy az eljegyzésének annyi. Minden megváltozott egy szempillantás alatt. Nem lesz belőle Mrs. Glen Demiter.

– Nem kell itt maradnod – mondta, miközben óvatosan visszacsavarta a tequilásüveg tetejét. Zennie hamarosan itt lesz, addig meg egyedül is kibírom valahogy.

– Nem bánom, ha várnom kell. – A férfi az üveg felé biccentett. – Egész jól alakul a buli.

– Azért én nem nevezném bulinak – suttogta elfúló hangon Ali, és megint könnybe lábadt a szeme.

– Tudom. Sajnálom. Nem akartam…

– Tudom, hogy értetted. – A lány letörölte a könnycseppeket az arcáról, és megpróbált mosolyogni. – Daniel, köszönöm, hogy ilyen kedves és megértő voltál, de most szeretnék néhány percet egyedül lenni. Ugye nem baj?

A férfi habozott, majd lassan bólintott.

– Akkor majd holnap benézek.

– Tényleg nem kell.

– Tudom, de szeretnék. – A férfi azzal lepte meg, hogy közelebb lépett hozzá, és könnyedén megérintette az arcát. – Ne rúgj be túlzottan, mert pocsék reggeled lesz!

Ali vágott egy grimaszt.

– Sajnos, teljesen mindegy, mennyit iszom, mindenképpen pocsék reggelem lesz.

Kikísérte Danielt, megvárta, amíg a férfi a lépcsőhöz ér, és elindul lefelé. Amikor eltűnt a látóteréből, a földre rogyott, a fejét a falnak támasztotta. Zokogás lett úrrá rajta, ahogy küzdött a csúf felismerés ellen, hogy megint ő az, akit elhagytak.

Glen megígérte, hogy örökké szeretni fogja, és még az esküvőig sem bírta mellette. Miért hagyja faképnél mindenki? Miért nem fontos senkinek? Miért nem szereti senki igazán?

Valami megvillant az ujján, így vette észre, hogy még mindig rajta van az eljegyzési gyűrűje. A kicsi, de szépen csiszolt gyémánt mintha rákacsintott volna, és gúnyolódott volna rajta meg a fájdalmán. Lerántotta a gyűrűt, és elhajította, neki a falnak, mint a telefonját. Az ékszer pattant néhányat, majd megpihent az elektronikai törmelék közepette.

A padlón szanaszét heverő üveg-, fém- és műanyag darabkák tökéletes képet festettek a jelenlegi életéről. Ami egykor működő egész volt, most már csak egy rakás szemét…

4. fejezet

Amikor Ali szombat reggel kinyitotta a szemét, az első gondolata az volt, hogy vajon fog-e hányni, vagy sem. A bornak és a tequilának köszönhetően a tegnap este nagy része a feledés homályába veszett. Zennie kedves volt, és támogató, de ő sosem ivott többet egy pohár bornál, ami azt jelentette, hogy a két palack tartalmát jobbára Ali tüntette el.

A lány megmozdult a kanapén, és felmérte a helyzetét. Szörnyen érezte magát – a feje lüktetett, a gyomra fájt, és a szíve is sajgott még, de nem gondolta, hogy hányni fog.

– Jaj, nekem! – sóhajtott fel, majd ülőhelyzetbe tolta magát.

Összerezzent a nappaliját elárasztó erős napfénytől. A fejfájása két fokozattal feljebb kapcsolt. Miért nem tud olyan helyen élni, ahol állandóan esik az eső? Például Seattle-ben? Az eső jobban illene a hangulatához…

Hátradőlt a kanapén, és megpróbálta összeszedni magát. Pisilnie kellett, és valószínűleg nem ártana fogat mosnia. Utána jólesne egy zuhany. Miután elvégzi a szokásos tisztálkodási rituáléját, szembe kell néznie azzal a sok mindennel, ami tegnap rászakadt.

Glen lelépett. Ennyire emlékezett az előző éjszakából. Zennie együttérző és gondoskodó volt, de egy pillanatig sem próbálta meggyőzni Alit arról, hogy minden rendbe jön. Az, hogy Glen Daniellel végeztette el a piszkos munkát, mindent elárult. Azt is, hogy Glen már túljutott rajta. Nincs visszaút, ebből a sztoriból nem lehet vicces történetet csinálni, amit aztán elmesélhetnek az unokáknak.

– Nem ez az első szakításom – emlékeztette magát, aztán összerezzent, mert túl hangosra sikerült a kinyilatkoztatás.

Vagy talán csak a másnapossága miatt ilyen érzékeny a hangokra? Valóban nem ez volt az első szakítása, de messze a legrosszabb, mert sajnos elhitette magával, hogy Glen szereti.

Erre nem szabad gondolnom, határozta el, miközben felállt, és kivárta, hogy a szoba ne forogjon vele annyira. Ismét felmérte, fog-e hányni, és megállapította, hogy bár hasogat a feje, nem is érzi magát olyan szörnyen. Talán a pizza, a fagylalt és a sütemény kombinációja enyhítette az alkohol hatását.