ANNA JONAS

A CSOKOLÁDÉS LÁNY

Egy pralinégyár története

Budapest, 2023

A mű eredeti címe:

Das Rosenpalais by Anna Jonas

Copyright © 2019 Piper Verlag GmbH, München

Fordította: Benkő Gitta

Magyar kiadás © 2023 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A magyar kiadás borítója a Piper Verlag engedélyével készült

Borítóterv: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-624-033-2

MOBI ISBN 978-963-624-034-9

SZEREPLŐK

A Dorn család

Felix Dorn, Eric és Ella apja, elhunyt

Eric Dorn, a Dorn Édességgyár örököse

Eleonora (Ella) Dorn, Eric húga és a családi vállalat tényleges vezetője

Heinrich Dorn, Felix Dorn testvére

Isolde Dorn, a felesége

Conrad Dorn, a legidősebb fia

Frank Dorn, a kisebbik fia

Georg Dorn, Felix Dorn testvére

Dorothea Dorn, Georg felesége

Hans Dorn, a legidősebb fia

Helene Dorn, a lánya

Elisabeth Senger, Felix Dorn nővére

Richard Senger, a fia

A Lombard család

Sebastian Lombard, Helene vőlegénye

Magda Lombard, Sebastian édesanyja

Werner Lombard, Sebastian édesapja

Ava Falkoven, Sebastian húga

Paul Falkoven, Ava férje

Mások

Louise Dalberg, Ella legjobb barátnője

Curt Dalberg, Louise apja, cukrász

Clara Landauer, zongorista, később a csokoládészalon alkalmazottja

Alma Kloeckner, színésznő és Sebastian szeretője

Herbert Mayer, a Dorn Édességgyár helyettes vezetője

Arvid von Oedinghof, szállodai örökös

Veit Landberg, Clara egykori udvarlója

Doris, szobalány

Frau Hanke, szakácsnő

Hanne, dadus Ava Falkovennél

1. rész

1

1924. október

Ella a szülei Rajna-parti villájának erkélyén állt, és a szélben fodrozódó vizet nézte, az ég szürke tükörképét. Egy őszi napsugár áttört a felhőkön, és ez volt az a pillanat, amikor eldöntötte, hogy az élete nem mehet így tovább. Bár borzongott, még kint álldogált egy kis ideig, és úgy érezte, muszáj némán belemondania a szavakat a hideg szélbe: Ez így nem mehet tovább.

– Ez így nem mehet tovább – mondta aztán ki hangosan is, amikor belépett a szalonba, ahol a bátyja ült csendes melankóliával.

Eric szerette hó alatti csendként jellemezni a saját állapotát. Ugyanolyan volt ez is, mint amit a háborúból visszatérve állandóan felidézett: „Az a csend, Ella, olyan nagy volt a csend a hó alatt.” Ezt hozta haza magával, ez töltötte el, ez dübörgött állandóan a fülében.

Ella energikus bejelentésére a bátyja némán nézett rá, nem kérdezte, mit határozott el. Vagy mert nem érdekelte, vagy mert tudta, hogy a húga el fogja árulni neki.

– Ott ülnek, és leskelődnek – tette hozzá Ella –, Elisabeth néni, Georg bácsi, Heinrich bácsi. Akárcsak a pókok a hálóban. És azonnal lecsapnak, ha a testvérek végérvényesen belegabalyodnának.

– Milyen szép kép, Ella – felelt Eric kissé szórakozottan.

Ella sosem szerette, ha a bátyja gúnyolódott vele. Régebben azonban mindig azzal a lovagias tapintattal tette, amit az idősebb testvérek csak a kishúgok számára tartottak fenn. De aztán jött a háború, s a gúnyos mosolyú, rámenős Ericből merengő férfi lett, akinek a szemében cinizmussá hűlt a korábbi humor. Valaha ékesszóló hírében állt, ám ha most megszólalt, az többnyire csak arra szolgált, hogy a világ nyomorúságát mindig más és más köntösben láttassa. Már ha egyáltalán rászánta magát, hogy Ellán kívül mással is szóba álljon.

– Holnap bemegyek a gyárba – mondta a lány.

– Megtudhatom, hogy mit szándékozol ott csinálni?

– Azt, amit apa halála óta neked kellett volna tenned. Felvállalom a felelősséget. Így most én fogok foglalkozni vele.

Eric ajka amúgy ritkán látható mosolyra húzódott, de ez a mosoly hideg és vészjósló volt, mint egy farkasé.

– Te?

Csak egy szó, de benne volt az egész élettörténetük. Ella, a ház elkényeztetett lánya. Ella, aki jól tudott társalkodni, csevegni. Ella, aki kiválóan tudott táncolni. Ella, aki tudta, hogyan kell flörtölni. Ella, aki ezeken kívül semmi másra nem volt alkalmas. Ella, akinek a könyvek csak szórakoztatást jelenthettek, a matematika pedig számokat, amelyekkel az új ruhatár árát kiegyenlítették.

Egy év telt el az apjuk halála óta. Balesetet szenvedett az autójával, lehajtott a part menti útról. Az édesanyjukat néhány évvel korábban a spanyolnátha vitte el. Amikor még élt, az apjuk bizonyos értelemben horgony volt Eric számára, de most minden Ella vállára nehezült. A bátyja pedig egyetlen szóval intézte el. Te?

– Igen – csak ennyit válaszolt neki. – Én.

Erőfeszítései, hogy új életet leheljen ebbe a szóba, nem találtak kellő fogadtatásra a férfi szemében, tekintete cinikusan szórakozott maradt.

– És mit fogsz ott csinálni?

– Először is körülnézek.

Eric farkasmosolya gúnyos nevetéssé változott.

– Tényleg?

A leereszkedő hang feldühítette a lányt.

– Ha van jobb javaslatod, akkor mondd csak.

Ahogy az várható volt, a fiú hallgatott. Aztán amikor Ella éppen elfordult, és távozni készült, hozzátette:

– El kellene adnom a Dorn Édességgyárat.

– Lehet, hogy én nem értek annyira a kereskedelemhez, mint te, de azt még én is tudom, hogy nem kapunk sokat egy olyan édességgyárért, amely alig termel nyereséget.

– Talán valaki újra életre keltené.

– Persze. Ezt én is ugyanolyan jól meg tudnám tenni, mint bárki más.

Eric arcán újra megjelent a fagyos, szórakozott mosoly. Ella nem szólt többet, elfordult, és elhagyta a szalont.

Apja dolgozószobájának régibőr-, fafüst- és méhviaszillata volt. Bár a szobát már egy éve nem használták, az ismerős szagok még mindig úgy lengték körül, mintha bármelyik pillanatban beléphetne az ajtón az apja. Egyetlen jele, hogy ez nem történhet meg, a szoba dermesztő hidege volt. Máskor naponta befűtöttek itt, de most nem volt rá szükség.

Ella leült a székre, amelynek támláját és karfáját lószőrrel bélelt bőrrel borították. Az apja hosszú estéket töltött itt, a pipájából áradó, fűszeres illatú dohányfelhő lengte körül. Mindig úgy látszott, keményen dolgozik, és valószínűleg valóban dolgozott is. Igyekezett megszépíteni a hatalmas összegeket, amelyeket elpazarolt, hiszen olyan ajándékokat adott a feleségének, amelyeket nem engedhetett meg magának, remélve, hogy az asszony így vele marad. Miközben az egész világ gyanította, hogy a nő gazdagabb férfiak ágyában alszik. Ella korábban nem sejtett semmit, de mostanra tudta, miről szóltak a homályos célzások.

Ella a fejét ingatta, mintha azzal minden nemkívánatos gondot egyszerre lerázhatna magáról. Szívesebben emlékezett vissza a szép időkre, a háború előtti korszakra, amikor még minden olyan tökéletesnek tűnt. A karácsonyestékre, amikor a lány örömteli várakozással állt a folyosón, miközben Eric – aki idősebb és tapasztaltabb volt – elnézően mosolygott. A téli délutánokra, amikor itt, a kandalló előtt kuporgott egy könyvvel, miközben az apja az iratokba mélyedt.

Ella óvatosan kihúzta az asztallap alatti fiókot, kissé céltalanul, de valahol el kellett kezdenie. A fiókban egy köteg levelet talált, amelyekről felületes átnézés után látta, hogy kizárólag magánjellegűek: a bátyjától származó, gondosan elrakott levelek voltak, vagy jó barátoktól és közeli rokonoktól kapottak. Ella becsúsztatta a fiókot, és az íróasztalon lévő tárgyakat nézegette. Előtte, az írófelületre egy bőrlap volt erősítve, amelyet itt-ott kisebb tintafoltok díszítettek. Jobbra egy töltőtoll állt tartóban egy üvegcse mellett, amelyben a fekete tinta beszáradt maradványai voltak. Bal oldalon mindenféle dokumentumok felhalmozva, azokon dolgozott utoljára az apja, az utolsó megválaszolt levelek a tálcán, Ella jobb oldalán.

Végiglapozta az irathalmot, átvizsgálta a mérlegeket, hosszú számoszlopokat böngészett rövidítésekkel, amelyeknek a jelentését nem értette pontosan. Átolvasta az első néhány oldalt, összeráncolt homlokkal lapozgatott tovább, majd visszatette a dokumentumokat anélkül, hogy bármit is megértett volna abból, amit olvasott.

Ella elhatározta, hogy másnap körülnéz a Dorn Édességgyárban. A papírmunkára végtére is megvoltak az alkalmazottaik, hadd foglalkozzanak ezzel majd ők. Valakinek ezt időközben is el kellett intéznie, elvégre a gyárban nem volt leállás. Ella közelebb húzta magához a súlyos üveg hamutartót, kivett egy cigarettát az ezüsttokból, a szájába dugta, és némi keresgélés után megtalálta a gyufát. Félig nyitott ajakkal füstkarikákat fújt a levegőbe: ez volt jelenlétének első tétova jelzése a szobában.

– Menni fog. Hiszen Verdunt is túlélted.

A nővére, Ava szűkszavú biztatásán Sebastian Lombard most sem nevetett. Soha nem szerette az efféle vicceket. Ilyet csak az mondhatott, aki nem volt ott jelen, még akkor is, ha a nővére váltig hangoztatta, milyen szörnyű volt számára otthon minden. Annyira rossz azért mégsem lehetett, ha képes a verduni háborús pokollal összehasonlítani egy táncos rendezvényt, ahová neki ráadásul semmi kedve elmenni. Sebastian megállt az előcsarnok magas tükre előtt, megigazította a nyakkendőjét, és úgy döntött, hogy nem kommentálja a nővére megjegyzését, nehogy újabb heves vitába kezdjen, mielőtt elindulnak.

– Hálás lennék – szólalt meg helyette a sógora, Paul Falkoven –, ha mellőznéd a helytelen hasonlatokat.

Ava elvörösödött.

– Vicc volt. Sebastian tökéletesen értette. Úgyhogy neked nem kell itt felhúznod magad.

Sebastian megértő pillantást váltott a sógorával, aki nem szólt többet, csak vállat vont. Nem arról volt szó, hogy Sebastian nem szeretett volna kimozdulni, épp ellenkezőleg. De az efféle estélyeket, ahol az ember a vagyonát – és Sebastian esetében frissen eljegyzett menyasszonyát – fitogtatja, borzalmasnak tartotta. És még a Helenével való találkozás lehetősége sem tudta megbékíteni.

Mielőtt a szülei megjelentek, Ava még egyszer felsietett a lépcsőn, hogy megnézze a gyerekeket, mintha attól félne, hogy a távollétében valaki ellopja őket. Ava mindig nagy hűhót csapott az anyaság körül, és kitartott amellett, hogy a gyerekeknek legalább két napra van szükségük a beilleszkedéshez, holott minden látogatáskor felszabadultan tomboltak a házban, akár egy ősemberhorda, és semmi jelét nem mutatták annak, hogy rettegnének az idegenektől.

Így sokáig vártak Avára az előszobában. Az anyja többször is rápillantott a nagy állóórára, amely már öt perce elütötte az egészet. Az esti rendezvényekre sosem érkeztek teljesen pontosan, elvégre nem akarták, hogy az emberek azt higgyék, nincs semmi más programjuk. Viszont annyit sem szabad késni, ami már-már a tapintatlanság határát súrolja. Pedig jelenleg éppen ez tűnt valószínűnek.

– Hol van már? – kérdezte bosszúsan Sebastian anyja.

Paul éppen indulni akart a feleségéért, amikor Ava sietve leért.

– Sajnálom, de az volt az érzésem, hogy a kicsi lázas.

A kicsi egy kétéves, vadóc kislány volt, aki valószínűleg csak felhevült, mert ugrált az ágyban.

– És? – kérdezte Paul. – Lázas?

– Nem tudom, Hanne rajta tartja a szemét.

– Ezért kapja a fizetését – válaszolta Paul.

Sebastian remélte, hogy nem ez az élet vár rá a házasságkötés után. Ava egyébként mindig is fárasztó volt, ellentétben a másik két lánytestvérével. Az idősebbik Münchenbe, a fiatalabbik Insterburgba ment férjhez, és Sebastian könnyebben elviselte volna őket havonta, mint Avát, aki sajnos csak ide, Bonnba költözött a házasságkötése után.

Lombardék autóját sofőr vezette, míg Ava férje maga ült a volán mögé. Paul Falkoven szenvedélyes autóversenyző volt, és a magánéletében is leginkább a sportkocsijában szeretett ülni. Az, hogy most át kellett szállnia egy átlagos autóba, egyáltalán nem csökkentette versenyzői szenvedélyét, így ő és Ava rég elszáguldottak a sarkon túl, amikor Sebastian még az anyját segítette be a kocsiba.

– Egyszer még kitöri a nyakát – jósolta az apja. – Remélhetőleg Ava nem lesz a kocsiban.

Tizenöt perccel később, amikor begördültek a Georg Dorn család fényesen kivilágított házának felhajtójára, Paul autója már ott állt a többi vendég autója mellett.

Georg Dorn és a felesége, Dorothea az előszobában köszöntötték őket, leendő anyósa pedig üdvözlésképpen megszorította Sebastian kezét.

– Helene már a szalonban van.

Ezt az összeesküvők, beavatottak hangján mondta, amelyet az idősebb emberek – Sebastian számára ismeretlen okokból – a fiatalabbakkal szemben használnak, ha szerelmi ügyekről van szó. Mintha Sebastian teljesen tapasztalatlanul viszonyulna a dologhoz, és lázas izgalomban várná, hogy végre láthassa a menyasszonyát.

De belement a játékba, mosolygott, aztán átment a szalonba, ahol Helene néhány barátjával beszélgetett. A beszélgetés témáját elárulta, hogy a lány kinyújtotta a bal kezét, a többi fiatal nő pedig érdeklődve hajolt föléje. A gyűrű egy kisebb vagyonba került, de ha volt valami, ami miatt Sebastiannak soha nem kellett aggódnia, az éppen a pénz volt.

Az egyik fiatal nő észrevette őt, és óvatosan meglökte a szomszédját. Rögtön mindannyian feléje fordultak, Helene arcán pedig felvillant a birtokló diadalmas mosolya. A férfi odalépett hozzá, gálánsan kezet csókolt neki, és a barátnők kuncogása közepette elvezette onnan. Meglepő, hogy milyen kevés kell ahhoz, hogy fiatal nők újra bakfisként viselkedjenek.

Helene valójában nem is az ő választása volt, hanem az anyjáé, ő csak lusta volt tiltakozni. Mint ahogy feltehetően őt sem Helene választotta ki magának. A szülei gondoskodtak a pénzzel és még annál is több pénzzel összefüggő bonyolult megállapodásokról. A fűszer-kereskedelemből meggazdagodott Lombard család beházasodik a Dorn családba, amelyet egy virágzó hajózási vállalat tett még gazdagabbá. Minden szempontból illettek egymáshoz. S mivel Helene karamellbarna hajfürtjeivel és kék szemével igencsak szép jelenség is volt, Sebastian úgy érezhette, igazán jól járt ezzel az ügylettel. Ugyanígy volt ezzel Helene is, hiszen Sebastian sem panaszkodhatott a nők figyelmének hiányára.

Minden szépség ellenére azonban nemigen lehetett eltussolni a tényt, hogy fárasztóan kevés közös témájuk akadt, és miközben Sebastian elmerült a társasági csevegésben, mindvégig azon gondolkodott, miként tudna idejekorán búcsút mondani, hogy ne legyen udvariatlan a vendéglátókkal. Úgy tűnt, ma este már nem lesz annál izgalmasabb, mint a zongoristalány, akiről leendő anyósa az év új felfedezettjeként áradozott.

Sebastian szinte megkönnyebbülést érzett, amikor Helene kimentette magát, mert észrevette egyik barátnőjét, így ő maga is csatlakozhatott a barátaihoz, akik szintén idekeveredtek aznap este.

– Szóval egy Dorn lány? – kérdezte egyikük.

– Jó fogás, minden szempontból.

– Akkor most emiatt ejted azt a kislányt a színházból?

A „kislány a színházból” tehetséges fiatal színésznő volt, Sebastian legújabb hódítása. Ám ez nem az a téma, amit a leendő apósa estélyén akart volna megbeszélni, ezért beérte egy sokatmondó pillantással, amire a barátai némileg cinkos vigyorral válaszoltak. Értették egymást. Sebastian az órájára nézett. Ha sikerül legkésőbb két óra múlva lelépnie, akkor elmehet a lányért az utolsó előadás végére, és sokkal kellemesebben érhet véget az este, mint ahogyan itt ígérkezik.

Ella korán lefeküdt, forgolódott egy ideig, végül nyugtalan álomba merült. Azt álmodta, hogy egy hajón van, amely a vadul hullámzó tengeren hánykolódik. Körös-körül sehol szárazföld, a víz toronymagas hullámai újra és újra felcsaptak a fedélzetre. Kinyitotta a szemét, és még mindig hallotta maga körül a sikoltozást. Ekkor jött rá, hogy a sikolyok nem az álmából, hanem a bátyja szobájából hallatszottak.

Vadul dobogó szívvel ült fel. A szobában hűvös volt, ennek ellenére úszott a verítékben. Félredobta a takarót, gyorsan kiugrott az ágyból, és átrohant Eric szobájába. Látta, hogy a bátyja tágra nyílt szemmel ül az ágyában, egy pontra meredve nézett valamit, amit rajta kívül senki más nem láthatott. Az ágya mellett égett a lámpa: mióta hazajött, nem bírt lámpafény nélkül aludni.

– Eric!

Odalépett hozzá, megrázta a vállát, mire a férfi megfordult, eszelős tekintetet vetett rá, majd megragadta, és olyan hevesen ellökte, hogy Ella feje nekiütődött az ágyrácsnak.

A fájdalom könnyeket csalt a szemébe, és próbált elhúzódni a bátyjától, de ő kemény kézzel szorította a karját.

– Eric! Eric, én vagyok az! – kiáltotta, miközben a férfi lenyomta az ágyra.

Egy kétségbeesett pillanatig azt hitte, hogy meg akarja fojtani. Ekkor azonban Eric tekintete hirtelen megváltozott, a szorítása lazult, és levegőt kapkodva felzokogott.

Ella kissé kábultan felült, a fejét dörzsölgette, ahol az ágyba ütötte, és már érezte is a duzzanatot.

– Mit tettem, Ella?

– Semmi baj. – Elrendezte a takaróját, leült a bátyja mellé, és átölelte a vállát. – Semmi baj.

– Mit tettem? Az istenért, mit tettem? – Eric újra felzokogott.

– Nem fáj – hazudta Ella, hogy megnyugtassa a férfit, aki csak most pillantott rá ingerülten, csodálkozva.

– Miről beszélsz?

– A… – A lány elhallgatott. – Te miről beszélsz?

Eric tekintetébe újra kiült a kétségbeesés.

– A sötétség, Ella. Ha egyszer leereszkedik, soha többé nem lesz fény.

Ella felállt, nem tudta, mit tegyen.

– Most aludj – mondta, mivel nem tudott jobbat kitalálni.

– Ha elalszom, visszajönnek.

– Akkor mondd meg nekik, hogy takarodjanak el.

Hirtelen felvillant valami Eric szemében, valami, ami a régi bátyja volt, az ő igazi bátyja, aki gyerekkorukban mindig vidám gúnnyal űzte el a félelmet. Ellának gyerekként rémálmai voltak a nagyanyja történeteitől, rettegett a lidérctől, az éjszakai kísértetektől, akik elviszik a rossz embereket, de főleg a szófogadatlan gyerekeket szeretik. Eric ezekre azt felelte, a kísértetek egy éjszaka után, már másnap önként vissza is hozzák a gonoszokat és a rakoncátlan kölyköket. Különben is, ha gonosz embereket visznek el, mit keres még mindig itt a nagymama?

Ella jó éjszakát kívánt a testvérének, ami a körülményekhez képest szinte gúnynak hangzott, de nem tudta, mi mást mondhatna. Eric harmincéves volt, ő pedig most töltötte be a huszonegyet. Eric dolga lenne átvenni az irányítást, megvédeni őt, megtartani maguknak a házat, megmenteni a Dorn Édességgyárat a csődtől. És bár Ella tudta, hogy nem Eric hibájából alakultak úgy a dolgok, ahogy alakultak, most mégis elöntötte a düh. Úgy érezte, képtelen visszafeküdni az ágyába.

Lassan, óvatosan lement a lépcsőn, és belépett a szalonba, ahol még mindig érezhető volt a szép múlt emléke, azé a múlté, amelyből bátorságot merítve szembe lehet nézni a jövővel. De ma este még itt is kísértetek ólálkodtak, és már nem a szép emlékek népesítették be a szobát, hanem mindazok a borzalmak, amelyek ott lapultak mögöttük, s a gyengeség pillanatát kihasználva törtek elő.

Eszébe jutott a háború előtti utolsó karácsony, amikor ragyogó arccal állt a fa előtt, miközben az apja drága ékszert ajándékozott az anyjának, amit az asszony mosolyogva, távolba révedő tekintettel vett fel. Mintha a szoba most arra akart volna figyelmeztetni, hogy már akkor is minden összeomlófélben volt, hogy azokban az utólag oly boldognak tűnő időkben is minden repedésből és résből szívósan áradt a reménytelenség.

Ella a veranda ajtajához lépett, és kinyitotta. Hideg levegő áramlott be a szobába. Lehunyt szemhéja mögött előbukkant a nyár, melegen sugárzott a kert fölött, a napmeleg fű várakozását érezte mezítlábas lába alatt.

Tíz évvel ezelőtti augusztus.

Mögötte lépések, majd Eric várakozásteli hangja: Hős leszek, Ella!

Kinyitotta a szemét, és hirtelen megfordult.

Borzongatóan hideg volt, mögötte a szoba üresen állt. Ella nagyot sóhajtott, és önkéntelenül a Georg bácsitól kapott meghívóra gondolt. Ma este pezsgő élet lesz a bácsikájuk házában. Egy év telt el Ella apjának halála óta, ideje félretenni a gyászt, írta Georg Dorn. Talán mégis el kellene mennie.

A Dorn Édességgyár épülete a Mosel partján állt. Gyermekkorában Ella olykor elkísérte az apját, ami mindig nagy élmény volt számára, és persze finomságokkal teli zacskókkal tért haza: mindenféle színű nyalókákkal, ragacsosan édesekkel, meg cseresznye-, alma- vagy citromízű cukorkákkal – Ella egy pillanatig újra érezte a cukros-illatos ízt, és látta magát, amint a gyerekszobában a szőnyegen ül a maga elé szórt kincsekkel. S mivel ezután egész éjszaka erős hasfájás kínozta, az anyja véget vetett a mértéktelenségnek: megtiltotta az apjának, hogy magával vigye a kislányt a gyárba.

Virágzott az édességgyár, Felix Dorn családja pedig igencsak fényűző életet élt. Ella akkoriban túl kicsi volt még a partikhoz és az estélyekhez, de azt így is megtapasztalhatta, hogy a mindennapokból semmi sem hiányzik. A kívánságokat csak ki kell mondani, és máris teljesülnek. Saját dajka, születésnapi partik rengeteg gyerekkel a villa kertjében, piknik a Rajna partján, a barátnőkkel ott alvós bulik, amelyekre az apja mindig meglepetéssel készült, és fehér lepedőbe burkolózva nem szégyellte eljátszani a ház szellemét. Mielőtt azonban Ella megkaphatta volna a régen vágyott pónit, hirtelen vége szakadt a gondtalan életnek. Egyszerre olyan szavakat lehetett hallani, mint a „spórolás”, aztán elbocsátották a dadát, és végül Eric elment, hogy hőssé váljon.

A háború alatt egyre szűkösebben éltek, de az apja a megváltozott körülményeket okolta. A szülők hangosan veszekedtek, s Ella fülét teljesen új, addig ismeretlen szavak ütötték meg, miközben a lépcsőn kuporogva fülelt: „felszarvazott”, „balek”, „kurva”, és még számtalan másik, amelyek jelentését csak később értette meg. Aztán rövid, súlyos betegségben meghalt az anyja, tombolt az egész országban a spanyolnátha. Eric visszatért a háborúból, de mintha mégsem ő lett volna, úgy tűnt, egy idegen lény lakik velük. Az apja halálos balesete után azt beszélték, hogy szándékosan menekült a halálba. A felesége halott, a fia megváltozott, a vagyon elherdálva. Igaz, volt egy lánya is, de csak őérte nyilvánvalóan nem tartotta érdemesnek tovább élnie.

Amikor Ella hosszú idő után először lépett be az öntöttvas kapun, és végighaladt a magas téglaépület előtti tágas udvaron, megrohanták az emlékek. Újra érezte a nyelvén az édes-ragacsos ízeket, orrában az illatokat. Régebben nagy volt itt a nyüzsgés, most azonban kihalt udvar fogadta. A macskakövek rései között és a Dorn Édességgyárat körülzáró fal mentén burjánzott a gyom. Ella egy pillanatig attól tartott, hogy senki nincs itt, de aztán észrevette, hogy az épületben ég egy lámpa, úgyhogy elindult a bejárat felé.

Egy férfi ült az előcsarnok portásfülkéjében, és gyanakodva pillantott a lányra.

– Segíthetek?

– Eleonora Dorn vagyok – mutatkozott be hivatalos hangon Ella. – Szeretnék körülnézni a gyárban.

A férfi önkéntelenül is kihúzta magát.

– Fräulein Dorn, micsoda öröm, hogy itt üdvözölhetem. Engedje meg, hogy még egyszer személyesen fejezzem ki szívből jövő részvétemet az édesapja elvesztése miatt.

Az üzem dolgozói részvétkártyát küldtek a Dorn gyerekeknek, a temetésen pedig meglepően sok alkalmazott és munkás jelent meg, hogy elbúcsúztassák a munkaadójukat.

– Nagyon köszönöm – válaszolta Ella.

– Bejelenthetem valakinél?

– Nem, ne fáradjon, csak szeretnék körülnézni.

– Kérem, nagyságos kisasszony.

Ella lassan végigsétált az előcsarnokon. Még mindig pontosan emlékezett, hogyan juthat el az irodai szobákhoz. A tágas gyárcsarnokban nem ismerte ki magát, de erre az első napon valószínűleg nem is volt szükség. Ahogy feljutott a lépcsőn, újra meglepte a zavarba ejtően csendes hely. Valamiképpen azonban még mindig nyereségesnek kellett lennie, különben lehetetlen volna kifizetni a működési költségeket és a béreket, ezt még ő is ki tudta számolni. Végül is Eric és ő még mindig ebből éltek, igaz, komoly megszorításokkal. Ella előre rettegett a következő téltől, amikor megint nem lesz elég fűtőanyag.

A folyosót, ahonnan az irodák nyíltak, kopott szőnyeg borította. Minden jóval elhanyagoltabb volt, mint amire emlékezett. Néhány iroda ajtaja nyitva állt, az elárvult íróasztalokat az őszi nap hideg fénnyel burkolta be. Ella lassan elsétált apja egykori tágas dolgozószobájához, amelynek magas ablakai a Moselre néztek.

Kinyitotta az ajtót, és meglepetten megtorpant, hiszen várakozásával ellentétben a szoba nem volt üres: a nagy, sötét fából készült íróasztalnál ott ült Herbert Mayer. Apja egykori helyettese legalább annyira meglepődött, mint Ella. A keze, amely az imént még a papíron siklott, most tétlenül pihent, miközben tekintete Ellára szegeződött.

– Vigyázzon, a tinta! – szólalt meg Ella, és abban a pillanatban egy hatalmas csepp el is szabadult a tollból, nagy foltként terülve szét az íráson.

– Ó, jesszus, a fenébe – bukott ki a férfiból, de a következő pillanatban visszazökkent az udvarias hangnembe. – Bocsásson meg, Fräulein Dorn.

Herbert Mayer felállt, és odalépett Ellához.

– Minek köszönhetem a megtisztelő látogatást?

– Szeretnék alaposan körülnézni.

Ella kijelentése látható megdöbbenést váltott ki.

– Valóban? Nem kapta meg a bátyja az üzleti jelentéseimet?

– Azt nem tudom.

– Természetesen örülök a látogatásának, de miért nem Herr Dorn jött el? Netán akadályoztatva van?

– Pontosan. Én veszem át a Dorn Édességgyár irányítását.

Herbert Mayer rábámult, majd prüszkölve kitört belőle a nevetés.

– Tényleg, kislány? Én önt már akkor ismertem, amikor még ilyen kicsi volt – tartotta ki a karját a padló fölött derékmagasságban. – És mindig adtam nyalókát önnek, emlékszik?

– Igen, de fogalmam sincs, mi köze ehhez a dologhoz.

– Úgy értem, jobb, ha megmarad annál, amihez ért: élvezze a termékeinket. A hétköznapi munkára itt vagyunk mi, férfiak, ne terhelje ilyesmivel a csinos kis fejét.

Fölemelte a kezét, és úgy tűnt, mintha joviális mozdulattal meg akarná veregetni Ella vállát, amikor hirtelen észbe kapott, hogy Ella már túllépett azon a koron, amikor még megtehette vele.

– Szerencsére én magam tudom a legjobban, mihez értek és mihez nem. Apám már egy éve nincs velünk, és azt még az én csinos fejecském is képes elképzelni, hogy az édességgyár nem sokáig működik tulajdonos nélkül.

– Ez igaz, ezért reméltük, hogy Eric Dorn majd átveszi a vezetést.

– A bátyám beteg.

Dermesztő csend vágta el az addig vidám élcelődést.

– Erről nem tudtam. Mi van vele?

A búskomorság egy férfi esetében korántsem számított betegségnek, ilyesmi csak a nőknek volt megengedett.

– Privát ügy, nem szeretné megosztani.

Herbert Mayer tekintete hirtelen megváltozott, Ella nem tudta, mire vélje.

– Néhány hete láttam őt, és teljesen egészségesnek tűnt.

Ella azon tűnődött, miként magyarázza el: attól, hogy a bátyja olykor elhagyja a házat, még nincs jól.

– Biztosan jobban lesz hamarosan. – Ella körülnézett az irodában. – Most pedig, ha kérhetném, adna egy gyors körképet?

– Tessék?

– Az édességgyárral kapcsolatban – emlékeztette Ella. – Ha dolgozni kezdek itt, tudnom kell, hogy állunk és mi a tennivaló.

A férfi újra felnevetett.

– Kedves gyermekem, azt sem tudná, hol kezdje. Általános iskolai számtannal nem lehet üzletet vezetni. Táncolni pedig csak a karácsonyi bálon lehet.

– Azért próbálja meg. Kezdjük azzal, hogy végigvezet az üzemen.

Herbert Mayer tekintetében továbbra is derűs hitetlenség csillogott, de fejet hajtott, és az ajtó felé intett.

– Örömmel.

Eric Dorn egy ideig úgy próbálta elfedni a benne tátongó sötétséget, hogy belevetette magát az éjszakai életbe. Amikor ez nem segített, hosszú szerelmes éjszakákban kereste a gyógyírt, és a boldog feledés általában egy nő karjaiban várt rá. Hosszú távon azonban ez sem segített.

Múlt éjjel visszatértek az álmok, azok a képek, amelyek éjszaka rohanták meg, amikor védtelen volt, és nem volt lehetősége egyszerűen lerázni őket. Az első dolog, amire feleszmélt, a húga rémülettől sápadt arca volt, majd meglátta a saját kezét veszélyesen közel a lány karcsú nyakához. Ha nem sikerül felébresztenie, vajon ujjai a válláról továbbcsúszva megfojtották volna Ellát? Nem, gondolta Eric. Nem. Üldözött, zaklatott ember volt, de nem őrült.

Ennek ellenére aznap reggel nem akart találkozni Ellával. Nem vett részt a reggelin, és a szobájából egyenesen a könyvtárba ment. Valami vidám könyvet keresett, de aztán képtelen volt egyetlen viccet is elolvasni anélkül, hogy közben belül cinikusan ne kommentálná.

Így nem vette észre, hogy Ella elhagyta a házat, de azt igen, amikor hazatért. Mivel a lány bejelentette, hogy elmegy a Dorn Édességgyárba, voltaképp kíváncsi volt, hogyan alakul ez a látogatás, és a tény, hogy a lány nem világosította fel a történtekről, tulajdonképpen elég válasz volt számára. Ám amikor látta, hogy Ella kimegy a kertbe, és a rózsákkal borított, lugasszerű házikóba igyekszik, úgy döntött, mégiscsak beszél vele. A villájuk kertjét rózsákkal ültették be, amelyek nyáron minden színben pompázva virágoztak, és e színkavalkád közepén állt a fehérmárvánnyal és fekete öntöttvassal díszített kis lak. Sok-sok évvel ezelőtt az édesanyja egyszer partit adott, amelynek meghívóján az állt: Báli est a Rózsapalotában. A kerti házról azóta lekopott ez a név.

A Rózsapalota.

Eric ott élte át élete első szerelmes éjszakáját egy folyton vihogó szobalánnyal.

Ella a lugasszerű tornácon ült egy kecses széken, és bonbont evett egy Lindt feliratú dobozból. Felpillantott, amikor a bátyja belépett, aztán visszafordult a csokoládéhoz, újabb csokoládét dugott a szájába, és sötéten bámult maga elé.

– Hogy ment? – kérdezte Eric, bár eléggé nyilvánvaló volt.

Eltartott egy ideig, amíg Ella válaszolt, és közben eltűnt három újabb bonbon.

– Hol vannak a jelentések, amelyeket Herr Mayer rendszeresen küld neked?

– Azt hiszem, az íróasztalomban.

– El is olvastad őket?

– Nos… átfutottam.

– Értem. – Ella az üres dobozt bámulta, mintha azon tűnődne, hová tűnt a tartalma. – Úgy bántak velem, mint egy gyerekkel, aki együtt akar játszani a felnőttekkel.

Eric számított erre, és bár a gondolat, hogy Ella lesz a Dorn Édességgyár vezetője, őt is igencsak szórakoztatta, a kishúga látványa, ahogy ott ül csalódottan és értetlenül, minden volt, csak nem vidám. Letelepedett a vele szemben lévő székre.

– Már mondtam, adjunk el mindent – közölte.

Ella felnézett, a szemében düh lángolt.

– És aztán? Eladjuk a házat is, ha elfogy a pénz? Hol fogunk akkor élni? Lakást bérelünk, amíg futja a pénzünkből, amíg a ház után kapott bevétel elfogy? És mi lesz a következő lépés? Magamat adjam el?

Eric érezte, hogy a vér az arcába szökik.

– Ne beszélj ostobaságokat!

A lány az ajkába harapott, és hallgatott, elfordította a tekintetét, kifelé nézett, a kertre. Eric érezte, hogy a gyomra összerándul a bűntudattól, és émelyegni kezdett. Az ő korában a húgának szórakozni és táncolni kellene, szíveket meghódítani és szerelemről tanulni. Ehelyett ott ül, és bosszankodik, mert a férfiak világában nem vették komolyan.

– Agyatlan játék babát látsz bennem te is – mondta ki hangosan a gondolatait. – A gyárban is minden férfi jól szórakozott, olyan volt, mintha valakinek a viccét csak én nem értettem volna. Ráadásul Herr Mayer tájékoztatott a vállalat pénzügyeiről, amiből egy kukkot sem értettem.

– Úgy is megfogalmazhatta volna, hogy értsd, persze ha ő maga is értene valamit ahhoz, amit csinál.

Ella szemében remény csillant fel.

– Ugye? Nem azt akarta, hogy megértsem, hanem meg akarta mutatni a határaimat.

Eric feladata lett volna megvédeni őt, gondoskodni róla, de hát ő még az emlékeitől sem volt képes megvédeni saját magát. Ám azt mégsem akarta tétlenül végignézni, hogy a húga kudarcot vall, ezért előrehajolt, és ránézett.

– Akkor viszont neked kellene megmutatnod, hogy a határaid nem is olyan szűkre szabottak, mint gondolja.

– És hogyan csináljam?

– Újra átnézem a dossziékat, és elmagyarázom neked, hogy mindent megérts.

Ellában remény ébredt. Ez ráadásul felrázhatná a bátyját is áldatlan letargiájából.

– Nem akartam hinni a fülemnek! – Heinrich Dorn csípőre tett kézzel, pulykavörös arccal állt. – Figyelsz te rám egyáltalán, Eleonora?

Ella tekintete az ablakon túlra vándorolt, gondolataiba merülve bámulta a szélben hajladozó fa lombtalan ágait. Bár még meleg volt az idő, menthetetlenül közelített az ősz. Lassan a nagybátyja felé fordult, és úgy állt előtte, akár egy megszidott gyerek.

– Igen, Heinrich bácsi, hallgatlak.

– Bent voltam Georg hajózási vállalatánál, és hallom, ahogy nevetgélve mesélik az emberek egymásnak, hogy az unokahúgom megjelent az apja lepusztult üzemében, és át akarja venni az irányítást a Dorn Édességgyárban. El tudod képzelni, milyen kínos ez nekünk? – Heinrich bácsi hangja minden egyes szóval hangosabb lett, a végére kiabálássá erősödött.

Ella sejtette, hogy a férfi valójában nem vár választ a kérdésére, ezért hallgatott.

– Örülhetsz, hogy én állok itt, és nem Georg bácsikád, ő ugyanis majdnem felrobbant mérgében. Mindezt épp akkor, amikor az ő Helenéje jó partit csinált. Az utolsó, amire most szüksége van, hogy egy kuzinja nyilvánosan gúnyt űzzön a Dorn névből. Az is elég baj, hogy hozzánk tapad a szüleid híre, sőt az édességszörnyeteg ősbűneit is cipelnünk kell. S mintha ez nem lenne elég, most még gúnyt is űzöl belőlünk.

– Valakinek foglalkoznia kell vele.

– Valakinek foglalkoznia kell vele – utánozta Ellát a nagybácsi. – Hol a fenében van Eric? Még mindig nem képes felemelni a hátsóját, és munkához látni?

– Tudod, hogy nincs jól.

– Ó, persze, nincs jól. A fiaim is harcoltak a háborúban. Georg legidősebb fia látta elesni az öccsét, Elisabeth három gyermeke közül pedig csak egy tért vissza. Talán ők is egész nap csak ülnek és búslakodnak? Ők mind olyan férfiak, akik újra kezükbe veszik az életüket, és gondoskodnak a családról. Eközben Eric otthon ücsörög, mint egy mama kedvence, és hagyja, hogy a húga nyilvánosan bolondot csináljon magából. – Nagyot fújtatott, mintha kimerítették volna a szavak, de aztán minden átmenet nélkül megenyhült az arckifejezése. – Add fel ezt a hiábavalóságot, kislány. A szezon elején bált rendezünk, gyere el, ismerkedj meg új emberekkel, érezd jól magad, és maradj távol olyasmiktől, amikről fogalmad sincs. Keresünk neked egy férfit, valami jó partit, elvégre csinosnak elég csinos vagy.

Ella nem akarta feladni a Dorn Édességgyárral kapcsolatos terveit, de nem volt ereje folytatni a kilátástalan vitát.

– Igen, Heinrich bácsi, szívesen elmegyek.

Nem is volt ez hazugság, elvégre imádott táncolni. Ami meg a többit illeti, majd rájönnek, hogy ő nem adja meg magát ilyen könnyen.

– Szólok Elisabethnek, hogy nézzen itt kicsit utána a dolgoknak. Nem való ez egy ilyen anyátlan fiatalnak.

Ella engedelmesen bólintott. Jól tudta, hogy nem akadályozhatja meg a nagynénje megjelenését.

– Aztán jövőre meglátjuk, mit lehet csinálni – folytatta Heinrich Dorn, akit, úgy tűnt, egy pillanatig sem zavart meg a hirtelen jött engedelmesség, és akinek széles kézmozdulata nem tette egyértelművé, hogy a szobára, a házra vagy a benne lakókra gondol-e.

– Igen, Heinrich bácsi.

Az öreg jóindulatúan biccentett, szemében nyoma sem volt annak, hogy gyanakodna a túlságosan is könnyen szerzett győzelem miatt.

– Természetesen nem hagyunk magatokra ebben a helyzetben. Hiszen így a ház, a cég, minden ebek harmincadjára jut.

Ella erre nem válaszolt, de úgy tűnt, nem is várta el tőle, mert a nagybátyja hosszú monológba kezdett. Leginkább a múltról mesélt, különösen az apja kudarcát emlegette. Ella futó pillantást vetett az órájára, és elfojtott egy sóhajt. Ha a nagybátyja úgy érzi, nem kellő komolysággal hallgatja őt, akkor még vehemensebben folytatná a kioktatást, és így aznap biztosan nem szabadul meg tőle.

– Hol a bátyád? – zárta le hirtelen a litániát.

Ella futólag az ajtóra sandított.

– Lefeküdt.

– Lefeküdt? Öregasszony ez vagy mi?

– Megint fejfájás kínozza. Nem bírja a fényt.

Úgy tűnt, Heinrich Dorn nyomban felrobban a felháborodástól.

– Úgy fekszik ott a lesötétített szobában, akár egy búskomor, migrénes asszonyság. Nem is csoda, hogy efféle csacsiságokat forgatsz a fejedben, ha egyszer a ház ura ilyen példával jár elöl. Georg bácsikád is meg van győződve, hogy alapvetően nem te vagy a hibás. Talán túl kemény voltam veled. Inkább a bátyádat kellene felelősségre vonni.

Azzal Heinrich, aki mindig is inkább a tettek, mint a szavak emberének tartotta magát – bár az utóbbiakat szerette igazán szaporítani –, az ajtó felé indult.

– Mire készülsz? – kérdezte Ella, valójában fölöslegesen.

– Arra, amit apádnak már évekkel ezelőtt meg kellett volna tennie: móresre tanítani azt az elnőiesedett kölyköt.

– Heinrich bácsi! – Ella utánasietett, de a bácsikája már elhagyta a szalont, és áthaladt a folyosón. – Heinrich bácsi!

A férfi sietős léptekkel ment fel a lépcsőn, Ella követte, de nem sikerült utolérnie, mielőtt a bácsikája betaszította volna Eric szobájának ajtaját.

– Heinrich bácsi, ne!

Épp az ajtóhoz ért, amikor a férfi szétrántotta a behúzott függönyt.

Eric nyöszörgött, arcát a párnába temette. Amikor rátört a fájdalom, a fény millió tűszúrásként fúródott a szemén keresztül egyenesen a fejébe – így magyarázta egyszer a lánynak.

– Részeg vagy? Vagy mi van veled?

Heinrich Dorn felkapta a kisasztalról a kancsót, kiment a szomszédos fürdőszobába, és mialatt Ella a függönyhöz sietett, hogy behúzza, újra megjelent, kezében a kancsóval, amelyből kiloccsant a víz.

Egy pillanatba telt, mire Ella megértette, mire készül. Odarohant hozzá, hogy kikapja a kezéből a kancsót, de a bácsikája már rá is locsolta azt Eric sötét hajfürtjeire. A nyöszörgés üvöltésbe csapott át.

– Kifelé! – kiáltott fel Eric üveges szemmel, amely ijesztően vörös fényben égett. – Ella, intézkedj, hogy tűnjön el… – a mondat zokogásba fulladt.

Eric szorosra zárt szemmel hátrafésülte a haját, miközben a víz a vállára csöpögött, és patakokban folyt végig a mellkasán.

– Jobb lesz, ha most elmész, bácsikám – jelentette ki határozott hangon Ella, és újra teljesen behúzta a függönyt.

Heinrich Dorn az ágyra meredt, majd az unokahúgára nézett, mielőtt a tekintete ismét az ágyra siklott.

– Micsoda körülmények vannak itt, jóságos ég. Rosszabb, mint amire számítottam.

Kilépett a szobából, és intett Ellának, hogy kövesse.

– A bátyád nem beteg, hanem részeges. Életemben nem láttam még ennél szánalmasabb látványt. Örülök, hogy apádnak nem kell végignéznie. Minden hibája ellenére tisztességes ember volt. Beszélek Georggal, valamelyikünk eljön érte, és beszél majd a fejével.

– Ő nem iszik!

A nagybátyja szánakozva nézett rá, megveregette a vállát, és elfordulva a lépcső felé indult. Ella követte, kevésbé udvariasságból, mint inkább azért, mert meg akart győződni róla, hogy tényleg elhagyja-e a házat. A lépcső alján kinyitotta az ajtót.

– Hányan maradtak a személyzetből?

– Egy szakács és a szobalány. Hetente egyszer jön egy bejárónő.

A nagybácsi bólintott, körülnézett.

– Ez ám a nagy fényűzés. Tiszta nyomorúság.

Azzal kinyitotta az ajtót, és végre elhagyta a házat.