ASZLÁNYI KÁROLY

HAYBODYT NEM LEHET AGYONÜTNI

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Első rész
A GAZDAG VÁROS

“Sohasem bíztam az olyan emberben, aki a szemembe mert nézni és állta a tekintetemet, mert ez demonstráció, amire tisztességes embernek nincsen szüksége.”

Haybody

I. FEJEZET

1.

Silver Crack olyasféle város, mint Mödling Wien mellett. Csakhogy Silver Crack valamivel nagyobb és élénkebb és nem Wien, hanem New York mellett épült. Silver Cracknak magánházai, középületei, utcái, terei és lakói is vannak. Eredetileg adósságai is voltak, de már nincsenek, amióta Ronald Haybody, a halgyáros meghalt és a városra hagyta vagyonát. Ezzel a vagyonnal Silver Crack egyszeriben dúsgazdag város lett és tisztviselőin, terein, középületein egyszerre kivirágzott a jólét.

Egyik legszebb épülete a városháza. Nagy, fehér, húszablakos épület, melynek a főtérre néző frontját kilenc üzlet foglalja el. Ezek közt első helyen említendő Winshaw úr fűszer– és csemegekereskedése, Shampram úr divatáruüzlete és Abbgate úr kávéháza. Ennek a kávéháznak teraszán ült Charley Trift, egy New York-i detektív.

Trift nem azért ült az Abbgate-Café teraszán, mert dolga volt itt. Sőt. Egy hónapi jól megérdemelt szabadságát töltötte itt. A hely megválasztásánál az vezette, hogy kollégáitól kapott statisztikai kimutatások szerint Silver Cracket fenyegeti egész USA területén legkevésbé az a veszély, hogy bűnügyek történnek körülötte. Trift egész torkig volt a gyilkosságok, zsarolások, emberrablási bűnügyek azon áradatával, amelyben egy New York-i detektív egy életen át evickél. Magánember akart lenni, nem Charles King Trift felügyelő, hanem Charles Trift, semmi más.

Trift arcán csak nagy orra volt feltűnő és az a tény, hogy nagy orra ellenére is csinos volt. Fekete hajával különös ellentétben állt vizeskék szeme, amely ártatlanul és lágyan tudott a világba tekinteni, akkor is, amikor 1930-ban őrá hárult a feladat Jack Leggs Diamonddal közölni, miszerint a New York-i rendőrség nem teheti meg azt a szívességet neki, hogy a börtöneiben nyújt menedéket a gengsztervezérnek, saját bandájával szemben. Ugyanilyen kislányos ártatlansággal bámult maga elé, amikor egy sötét éjjel egymaga állt a Hudsonön egy motorcsónak orrában és töltetlen revolverrel a kezében kormányozta be a legénységet a rendőrök által megszállott dokkba. A motorcsónakban ülőknek nem volt mit veszteniök, Charley Triftnek volt, de nyert. Talán azzal hatott az emberekre, hogy olyan szelíd-aranyosan tudott nézni, hogy senki sem félt tőle. Trifttől mindenki utólag félt csak, amikor már késő volt. Trift keresztényi tekintete ellenállás helyett angyali álmodozásba ringatta a gonosztevőket. Senki sem tud New York-ban olyan szelíden nézni, mint ez az ember, aki a gengszter– és rendőrtársadalom közötti hallgatólagos kompromisszum ellenére több gazembert kínált meg hellyel a villamosszékben, mint az egész testület együttvéve.

Tévedés lenne azonban azt hinni, hogy szabadsága ideje alatt is ilyen kedvesen és bátorítóan nézett az emberekre. Silver Crack-i nyaralása alatt megengedte magának azt a luxust, hogy házsártos és szigorú legyen, főleg kényelmi kérdésekben. Trift harminchat éves volt és bár a szívós, régi jenki fajtából, az igazi amerikai dolgozók fajtájából való volt, mégis hamar öregedett. Tudta, észrevette magán, hogy öregszik és mosolygott saját szeszélyein és apró mérgelődésein, a kiszolgálást illetőleg. Ha szolgálatban volt, ilyesmit nem lehetett észrevenni rajta és ha egy megátalkodott gazfickó került eléje, kék szemei azonnal édes, jóságos kifejezést vettek fel. De ez a legrosszabb jel volt az áldozat számára. Trift felügyelő jóságos tekintete valójában könyörtelen szigort jelentett, szigorúsága azonban belső ellágyulást. De ezt csak civilben engedte meg magának.

2.

Két hete volt már civilben és nőtlen ember létére, élvezte az egyedüllétet és szabadságot. Már majdnem mindenkit név szerint ismert Silver Crackben, de senkiről sem tudott sokat, mert szándékosan nem nézett meg senkit a kelleténél jobban. Trift agya olyan volt, mint egy szorgalmas gépezet, a legcsekélyebb impresszió elindította. És Trift pihenni akart. Tudta, hogy Winshaw úrnak fűszer– és csemegekereskedése van az új városháza épületében, Shampram úrnak divatáruháza, Abbgate úrnak kávéháza és Lindell úrnak szállodája. Ebben a szállóban lakott Trift, mint egyszerű magánember, aki fel se tűnik a többi tizenegyezer lakos között. Senki sem tudta róla, hogy detektív. És a két hét alatt Trift felügyelő senkire sem nézett jóságos ragyogással – és ha meg is tette volna, senkinek sem juthatott volna eszébe, hogy ez nála a rosszat, a legrosszabbat jelenti.

Trift az Abbgate-Café teraszán ült, június 20-án délután négy órakor és rettentő mérges volt. Külön megmondta, hogy a whiskyjét ne öntsék előre bele a szódába és főleg ne kavarják a szódát. A pincér mégis megtette. Trift szigorúan, majdnem gyűlölettel nézett a pincérre és a pincér, a hosszú Samuel Morton Davies Smith, rosszul érezte magát Trift szemrehányó tekintetének súlya alatt, nem is sejtve persze, hogy ez nála jót, a legjobbat jelenti.

3.

Fülledt hőség borult a városra. Az eget felhők, feketésbarna felhők takarták. Az Abbgate-kávéház teraszán poros pálmák és hervadt virágok lihegtek egy csöpp esőért. Shampram úr kijött a divatáruüzletből, kitárta a tenyerét, hogy nem esik-e az eső, majd visszament. Emberek cammogtak az utcákból ki a térre és a térről vissza az utcákba. Az egész olyan vigasztalannak, céltalannak látszott. De Trift elhitette magával, hogy neki jót tesz és jólesik ez a nagy csönd, nyugalom, lassúság és fülledt béke. Szigorúan meredt a Bank Streetre, amely a főtérre torkollott, szigorúan és mérgesen bámult a poros kövezetre és mindenképpen megjátszotta a magánembert. Szivar lógott a szájából és a szivar lassan végigégett, de Trift még mindig a Bank Streetet bámulta, minden ok nélkül. A pincér Trift felügyelőt bámulta minden ok nélkül. Shampram úr újra kijött a boltból és a pincért bámulta minden ok nélkül, a tér közepén álló rendőr pedig Shampram urat. Ez volt ennek a városnak az élete.

4.

Nem győzzük elégszer ismételni, hogy Trift úr ebben az időben szigorúan, csaknem mérgesen bámult a Bank Streetre. Ez kimondhatatlanul fontos annak a rendkívül bonyolult történetnek a szempontjából, amely akkor délután négy órakor indult el útjára, a Bank Street elején.

Trift tehát a nagy, fülledt csöndben szinte lihegve lélegzett és szigorúan nézett a Bank Street felé. Arca azonban egész szokatlanul megenyhült egyszerre, olyan enyhe kifejezést öltött, amilyet kétheti szabadságideje alatt sohasem. Lassanként kék szemei vizes-jóságos biztató ragyogással teltek meg és ami még sohasem fordult elő vele: a szivar kiesett a szájából.

A Bank Street felől lassú, nagyon lassú tempóban egy taxi közeledett. Nyitott taxi volt és a sofőr egykedvűen vezette a kocsit, amelyben egyetlen hölgy ült. Ez a hölgy nem lehetett cseléd vagy alkalmazott. Ízlésesen, elegánsan öltözött, jól szituált, lenyűgözően kedves külsejű úrhölgy volt a taxi utasa, az egyetlen, ami meglepő, döbbenetes, érthetetlen, felháborító volt benne: az a tény, hogy egy XIV. Louis-korabeli női legyezőt dugott a füle mögé, mint a kereskedősegéd a ceruzát.

Trift felügyelőt, New Yorkból, soha, soha még így nem lepte meg semmi, mint ez a látvány. Szemeiből csak úgy sugárzott a jóindulat.

II. FEJEZET

“Sohasem találnék egy embert gyanúsnak, aki gyanúsan viselkedik. A tettes csak a mesékben viselkedik gyanúsan. Valamely gyilkosság helyszínén a leggyanúsabban mindig a rendőri riporter viselkedik.”

Haybody

1.

Trift félretolta a whiskyspoharat tálcástól és felállt. Egész hosszában kiegyenesedett, ami a legutóbbi mérések eredményei szerint két métert és fél centimétert jelentett. Trift volt a legmagasabb detektív a világon, legalábbis tavaly még az volt. E pillanatban Smith pincérnek minden oka megvolt Triftre bámulni, mert Triftet mintha kicserélték volna. Ilyennek még sohase látták Silver Crackben. Alakja rettenetesen a magasba fúródott fel, szinte a barnásfekete felhőgomolyok közé, amint féloldalt fordulva, a lassan elhaladó taxi után bámult.

Nyugalmát, nyárspolgári közönyét egy pillanatra mintha elfújta volna valami. Agya lázasan dolgozott. Öt perc telt el így anélkül, hogy magyarázatát találta volna az iménti látványnak. Végül megrándította hatalmas vállát és hangosan mondta:

– Semmi közöm hozzá! – és leült. A pincér tapintatosan elfordította a fejét. Shampram úr bement a boltba, a rendőr megpödörte a bajuszát. Egyikük sem értette Mr. Trift viselkedését, mert mindegyik csak nézni tudott a szemével, látni egyáltalán nem.

2.

– Hozzon még egy whiskyt! – intett a pincérnek Charley, ismét a szabadságideje alatt alkalmazott szigorú arckifejezést szegezve a vidéki pincér nyúllelkének. – De nehogy beleöntse a szódába, maga rosszindulatú bérenc.

A pincér elrohant és visszajött. Trift felügyelő megcsinálta a whiskyjét, miközben eszébe jutott, hogy otthon a gazdasszonyától elvárja, hogy előre beöntse neki a whiskyt, itt meg halálra rémíti ezt a szegény pincért az ellenkezőjéért. Ellágyulva nézett a pincérre, amit az közeledésnek vett. Persze, nem tudott a Trifthez hasonló emberek lelkében olvasni.

– Ha egy város olyan közel van New Yorkhoz – mondta Trift biztató mosollyal – mint ez a Silver Crack, akkor igazán több taxi lehetne benne.

– Ó – felelte a pincér –, tizennégy taxink van, az éppen elég, de szükség is van ennyire, ez abból is kitűnik, hogy mindegyik bérautó-fuvarozó megszedte magát az évek folyamán. Nálunk az összes városi tisztviselő autón jár. Például az a sofőr, aki az elébb erre ment, bizonyos Joe Christensen, saját házában lakik a Salt Lake Street 5. szám alatt és...

De Trift újra szigorúan nézett rá, jelezve, hogy a vallatás véget ért. A pincér abban a hitben, hogy untatta Trift urat, elhallgatott.

Trift most megfordult és arrafelé nézett, amerre a “látomás” távozott. Ez a Kingsley Street volt, széles, de szögben elhajló utca, amely szinte beletorkollott a lelógó felhődrapériákba. Trift agya, ez a szorgalmas gépezet, elindult és maga Trift sem tudta többé megállítani.

Nem, annak, amit az imént ebben a békés kis városban látott, annak józan ésszel nincs magyarázata. Rekonstruálta magában a dolgot. Egy taxi cammogott ki a Bank Sreetről, áthaladt a főtéren, a sofőr szalutált a rendőrnek, a rendőr barátságosan bólintott. A kocsiban egyetlen hölgy ült. Csinos, fiatal hölgy, kissé ferdén viselt kalappal a fején és ódivatú, összecsukott legyezővel a füle mögött. Rövid haja a féloldalt ülő kalap mellett szabadon göndörödött és apró, rózsás fülét szabadon hagyta. Ez a fülecske kissé lekonyult a legyező súlya alatt. Trift nem is értette, mi tarthatta a helyén a legyezőt? De hiszen Trift még mást sem értett, semmit sem értett az egészből. A taxi a Bank Streetről jött és az állomás felé haladt. Triftnek az volt a benyomása, hogy már látta valahol ezt a hölgyet, de nem itt, Silver Crackben. Hogy hol és milyen körülmények között, arra nem emlékezett.

De az ilyen mesterséget folytató ember minden új arcról azt hiszi, hogy már látta valahol. Ez a rengeteg arctól van, amit naponta végigmustrál. Az ilyesmi éppen akkor bosszulja meg magát, amikor az ember pihenni akar.

Különben Trift maga nem bízott a saját arcmemóriájában. Ő minden ember arcát egy bizonyos ferde szögben látta, felülről lefelé nézve. Így nem volt meg a biztos képe embertársairól, ami az egyforma magas emberek egymásközti helyzetét oly biztossá és állandóvá teszi.

Trift nem talált magyarázatot a lassan gördülő taxira, az idegen, ifjú dámára s a rózsás fülecske mögé dugott régi legyezőre. Egyáltalán nem örült neki, hogy nem tudja megmagyarázni a fenti tüneményt, mert sejtette, hogy addig nem lesz nyugta, amíg megközelítő magyarázatot nem talál. Mindenesetre keményen elhatározta, hogy nem gondol a taxira többé. Még egy szigorú, de közönyös pillantást vetett a Kingsley Street görbe vonalára, azután a Bank Street felé bámult, amikor valami ismét megragadta figyelmét. A kocsiúton, határozott léptekkel, egy jó alakú, karcsú, széles vállú, barna képű, szőke hajú fiatalember közeledett a Bank Streeten a főtér felé. A fiatalember kiválóan volt öltözve. Barna, antilopbetétes lakkcipő, kénszínű harisnya. Remekül szabott, világos kávészínű kétsoros ruha, fehér selyemzsebkendő. Nagyszerű kalap, könnyű, bambusz sétapálca, kesztyű a kézben.

Ez a fiatalember nem viselt inget. Sem inget, sem gallért, sem nyakkendőt. A legújabb szabású, kihajtós mellény fölött csupasz bőre látszott.

Az ing nélküli, de elegáns fiatalember átsétált a téren, ugyanolyan irányban, mint előbb a taxi és elment a rendőr mellett. A rendőr szokatlan alázattal üdvözölte: majdnem derékszögben hajolt meg előtte. A fiatalember egy pillanatig habozott. Azután leköpte a rendőrt.

A rendőr mosolygott. A fiatalember várt, de amikor látta, hogy a rendőr kitartóan mosolyog, továbbment.

3.

Ez már sok volt egy szabadságos detektívfelügyelőnek. Charles King Trift felugrott, fizetett, végigrohant a főtéren, bement a szállodába és csomagolni kezdett.

III. FEJEZET

1.

Ronald Haybody csak hat esztendővel ezelőtt halt meg, de Silver Cracken kívül is beszélnek róla ma is még. Silver Crack maga egy Haybody-szoborral és hetvenhárom különböző helyen felaggatott Haybody-arcképpel áldoz Ronald Haybody emlékének. Pedig Haybody nem volt polgármestere, sem tanácstagja, sem rendőrfőnöke, sem képviselője, sem városrendezője, sem költőóriása a városnak. Sőt Ronald Haybody valószínűleg egyike volt a legnagyobb gazembereknek, akit valaha a hátán hordozott a föld. Legalább is valószínűleg. Ronald Haybody akkora gazember volt, hogy nem is lehet biztosan tudni, gazember volt-e. Egyike azon régi amerikai üzletembereknek, akik a semmiből szereztek négy-hat millió dollárt. Ebből egyet elköltöttek, a többit jótékony célra, szülővárosaikra, vagy a leánygyermekükre hagyták. Ma már ilyen vagyont nem lehet csinálni. Ma már ilyen vagyont csak örökölni lehet. Az utánunk következő harminc évben már örökölni sem lehet, mert nem lesz kitől.

Haybody hatvanesztendős korában halt meg. Állítólag negyvenkét évvel ezelőtt jött erre a vidékre, amikor Silver Crack nyomorúságos kis fészek volt még. Nyomorúságos fészek maradt is, egészen Ronald Haybody haláláig. Ekkor a végrendelet szerint Silver Crack örökölte a vagyont. A városka külső és belső képe egyszerre megváltozott. A polgármester magas jövedelmeket húzott, a rendőrfőnök ötszörös, az összes többi tisztviselők három négyszeres fizetést kaptak a régivel szemben. Az ügyvéd, Waddewaiter Roland úr, zsíros ügyekhez jutott, az orvos, Krishlam dr. meggazdagodott három év alatt. Az emberek keresni kezdtek és öntudatosabban néztek egymásra. Többet ettek, ez nekik volt jó, meghíztak és betegek lettek, ez az orvosnak lett jó, végrendeletet csináltak, ez az ügyvédnek volt jó, örököltek, ez megint csak nekik volt jó. Új házak épültek, nyaralók, Lindell William felépítette a szállodáját. A városkából város lett, az iparosból gyáros, az ügyvédből ügyész, az építőmesterből építész. És mindez Ronald Haybodynak köszönhető. Haybody négymillió dollár készpénzt, kilenc gyárat, három farmot hagyott a városra és azonkívül azt a területet, amelyen Silver Crack épült. Mert ez a terület is nagyobbrészt Haybodyé volt.

Hogy Haybody ezt a vagyont hogyan szerezte, nem tudjuk. Ezt senki sem tudja, de nem is fontos. Éppen azért adták neki a környéken a “Halgyáros” gúnynevet, mert nem tudták, tulajdonképpen mivel és hogyan keresi a pénzt. Ez azonban nem az egyéntől függ, hanem a pénztől. Haybody minden valószínűség szerint lelkiismeretlen fráter volt, de hiába lett volna lelkiismeretlen fráter, ha a pénz nem érezte volna jól magát a zsebében. A pénz oda megy, ahol jól érzi magát és így Haybody zsebébe ment. Negyvennégy évig ment a pénz szakadatlan Haybody zsebébe és így már értjük ekkora vagyonkomplexus keletkezését. Tény, hogy Haybody gyanús alakokat is ismert, ő maga azonban sohasem vált gyanús alakká. Tény, hogy sokan panaszkodtak Haybodyra, ő azonban sosem panaszkodott és az emberek sosem annak hisznek, aki panaszkodik. Ezért van a víg játékosnak sikere. Akinek pénze van, annak igaza van – akinek azonban igaza van, annak rendszerint nincs pénze. Ez szomorú igazság, az biztos, de igaz.

2.

Hogy Haybody rossz ember volt, arra két bizonyítékkal is szolgálhatunk. Az egyik az, hogy rettentő vagyonát a városra hagyta és nem egyetlen fiára, Timoth Haybodyra. Vannak verziók, amelyek szerint nem szerette a fiát, mert a feleségét vesztette el miatta, amikor Timoth született. Ez azonban mese. És ha nem szerette volna a fiát, akkor nem értenők végrendeletének azt a pontját, amely a boldog örököst, Silver Crack városát, állandó rettegésben tartja...

Ronald Haybody igenis szerette a fiát, aki épp olyan rejtélyes, konok és mégis vidám természetű volt, mint ő és aki egy kis külvárosi házikón kívül apja gúnynevét is örökölte. Ha nem szerette volna fiát és nem ismerte volna az embereket és nem látott volna a jövőbe és végül nem lett volna rossz ember, nem kötötte volna ki végrendeletének utolsó záradékában, hogy a nagy Haybody-vagyont és haszonélvezetét elveszíti a város és az fiára száll át abban az esetben, ha a Silver Crack-i bíróság Timoth Haybodyt elítéli valamiért...

3.

A Silver Crack-i bíróságnak természetesen esze ágában sem volt a nagy örökhagyó fiát elítélni valamiért. Azonban Silver Crack jó eszű polgármestere, Craigh MacKeghlen úr, megsejtette, hogy a ravasz Ronald Haybody ezzel a végrendelettel tulajdonképpen bizonyos viszályt akart támasztani egyfelől a város, másfelől a fiatal Haybody között és gondoskodni akart arról, hogy fia minél kevesebbet unatkozzék ifjú életében. Ezért Craigh MacKeghlen polgármester Waddewaiter ügyvéddel egyetértésben úgy rendezte a dolgot, hogy Timoth megtudja ugyan a végrendelet szomorú valóságát, azonban ne ismerje meg az utolsó záradékot, amely esetleg bizonyos reményt nyújtana neki. Az első két évben ünnepségekkel kábították el ifjabb Haybody érdeklődését és úgyszólván az egész város szeretetében fürösztötték. Később azonban a kutya sem törődött vele, az egész város jólétben élt, csak Tim Haybody nem. Ő abból tartotta fenn magát, hogy a házikójához tartozó kertet bérbe adta egy konyhakertésznek. Ebből éppen hogy éhen nem halt, de ez nem bántotta őt. Könyveket tudott vásárolni és ez elég volt neki, nagyon szeretett olvasni és egyre kevesebbet háborgatta a város urait.

Most mégis nagy dolognak kellett történni, mert MacKeghlen polgármester titkos tanácskozásra hívta össze Waddewaiter ügyvéd, Corner rendőrfőnök, Klimbell bíró és Lindell városi tanácsnok urakat. Waddewaiter ügyvéd kövér, nehézkes ember volt, apró, ravasz disznószemekkel. Szerette a komplikált ügyeket és a logikát, szerette behunyni a szemét és azt képzelni, hogy egy bonyolult bűnügy nyomozását vezeti New Yorkban. Ezt a nosztalgiáját erősen ellensúlyozta az a tény, hogy családos ember volt: volt egy lánya, Grace, akivel sokat kellett foglalkoznia.

Lindell tanácstag a róla elnevezett szálloda építője és tulajdonosa. Tekintélyét nagyban növeli az, hogy szállodájában gyakran New York-iak is megszállnak. Kínai bajuszú, kövérkés arcú, alacsony emberke volt, ellentétben legjobb barátjával, Waddewaiter ügyvéddel, aki kövérsége ellenére is egy fejjel volt magasabb nála.

Klimbell bíró szikár, rideg ember volt a régi puritánok fajtájából. Kíméletlen szigorral tartotta fenn a rendet városában, ő volt az, aki egy libatolvaj földmívest életfogytiglani fegyházra akart ítélni és csak barátai unszolására és New York állam intervenciójára szállította le büntetését kétheti elzárásra. Erőskezű rendtartásában méltó segítőtársa volt Corner rendőrfőnök, aki talán fantázia nélküli, igazságos, de ridegen elfogult ember létére hajlandó volt belemenni abba, hogy a bűnözők még a majmoktól sem származhatnak, azokat valami külön szörnyeteg fajtának tekintette, amellyel még a részvét, vagy a megértés kapcsolatát sem tartotta fenn.

MacKeghlen polgármester hatalmas mahagóni íróasztala mögött ült és aranyláncon csüngő apró töltőtollával játszadozott. Ápolt, fehér bajusza, egészséges, piros, szabályos arca és teljesen ősz haja volt. Méltóságteljesen tekintett végig négytagú társaságán. Azután leejtette a töltőtollat és egy levelet emelt fel az íróasztaláról.

– Ezt a levelet kaptam –, mondta. – Névtelen levél.

Mind a négyen várakozással tekintettek fel rá.

– A levélben valaki bejelenti nekünk, hogy Timoth Haybody minden este tízkor dolgozószobájában ül és csempészett bort iszik. A levél így szól tovább: “Nézzenek be este tízkor Tim Haybody keletre néző szobájának ablakán, az üvegveranda mellett – és látni fogják, amint a fenti kihágást elköveti.”

– Nem fogunk benézni –, mondta Lindell megkönnyebbülten.

Corner rendőrfőnök, aki ilyenkor már felugrott volna, hogy azonnal lépéseket tegyen, megtorló lépéseket – most nyugodtan ült a helyén, de nyugtalanul simogatta vékony, éles vonalú állát.

MacKeghlen lehangoltan bólogatott. – A dolog nem olyan egyszerű. Ez a levél jelentheti azt is, hogy az ifjú Haybody megtudta azt a záradékot apja végrendeletében, amely szerint...

Waddewaiter ügyvéd kövérségét meghazudtoló fürgeséggel ugrott fel és apró szemeit még jobban összehúzva, így kiáltott:

– Már meg is tudta! Eljött hozzám és követelte, hogy mutassam meg neki a végrendeletet. Ő végigolvasta, ismétlem, uraim – végig. Ezután felállt, megkért, hogy csináljak másolatot a végrendeletről és küldjem el hozzá, majd távozott.

E pillanatban mind a négy úr a polgármester feje fölött függő aranykeretes Haybody-arcképre nézett. Hogy mit gondoltak ugyanekkor, azt csak találgatni lehet. Waddewaiter úr előadásához szükségesnek látta hozzáfűzni még a következőket:

– Ez különben előrelátható volt. Ennek előbb-utóbb be kellett következnie. Talán valaki felhívta a figyelmét a végrendelet különös kikötésére.

– Ez ebben a városban senkinek sem áll érdekében – mondta ridegen a polgármester. – Tény, hogy Waddewaiter ügyvéd úr nem tehetett egyebet, mint hogy megmutatta a fiatal Haybodynak a végrendeletet. Ehhez a fiatalembernek végre is joga volt. Ez a levél még nem olyan nagy baj.

– Egyáltalán – felelte Lindell –, hiszen Abbgate nyíltan árusít whiskyt a kávéházában és Bettleham újságban hirdeti a sörét. Mi magunk házilag sajtoljuk a borunkat, de ezeket a kézi sajtókat minden üzletben nyíltan árusítják. Ma már túl vagyunk az ilyesmin. Mindnyájan ismerjük a New York-i speak-easyket.

– Igen – aggályoskodott a szikár Klimbell bíró –, csakhogy aki ezt a névtelen levelet írta, annak tudomása van a kihágásról és arról is, hogy mi már szintén tudomást szereztünk róla. Tehát nekünk hivatali kötelességünk utánajárni az ügynek.

– Jó lenne – kiáltotta Waddewaiter ügyvéd – ha ezt a levelet nem maga a delikvens írta volna! Timoth Haybody.

Most mindenki a kövér ügyvédre nézett. Látszott, hogy ő a város esze.