Élj úgy, mint
a görög hősnők

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Alexandra Bourguignon: Agir et penser comme les Héroïnes Grecques

Copyright © Éditions de l’Opportun 2022

Published by special arrangement with Les Éditions de l’Opportun in conjunction with their duly appointed agent 2 Seas Literary Agency and co-agent Livia Stoia Literary Agency.

All rights reserved.

Élj úgy, mint a görög hősnők © Partvonal Könyvkiadó, 2023

Magyar fordítás © Boros Csilla Andrea

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2023

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Lektor: Török Ábel

Korrektor: Simon Bettina

Borító: Földi Andrea

ISBN 978-963-609-055-5

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalomjegyzék

Előszó

ANTIGONÉ – A kristálygyémánt

Jegyzetek

„Nem tudatosodott bennem, hogy elkápráztatott és megdöbbentett a felismerés, hogy ezek a huszonöt századdal ezelőtti mondatok az életemre vonatkozó aktuális jelentéssel bírnak.”

(J. de Romilly, Pourquoi la Grèce, Paris, de Fallis, 1992, 9. o.)

Előszó

Élj úgy, mint a görög hősnők. Rendben, de melyek? Hiszen gyakran alázatosak, passzívak, születésüktől fogva átlátszóak vagy azzá válnak az elvárások miatt, ami ismerjük el, nem túl sok. Valójában semmiféle hősies cselekedetet nem vártak el tőlük. A bátorság, ἀρετή/areté, a férfiaknak fenntartott tulajdonság volt az ókori Görögországban (virtus, a latin szinonimája, a vir szóból származik, és férfit jelent), és amikor régen antik hősökre gondoltam, akkor Akhilleusz, Nagy Sándor, Hannibál vagy Caesar neve merült fel bennem. Mielőtt megírtam ezt a könyvet…

Élj úgy, mint a görög hősnők… vagy mégsem? Kutatni kezdtem az ógörög irodalmat, hogy olyan nőkre bukkanjak, akik alkalomadtán követendő példák lehetnének az életünkben. Andromakhé, Pénelopé és Helené teljesítményéért csak mérsékelten lelkesedem, Antigoné viszont kifejezetten tetszik. Egyetlen probléma van vele, éspedig az, hogy végül átadja magát a halálnak, ez pedig nem olyan tanács, amit az olvasóimnak szerettem volna adni. Ugyanakkor oly mértékben példás a kitartása, hogy úgy érzem, kár lenne megfosztani magunkat összes érdemétől egyetlen gyenge pillanat miatt. Másrészt, nem éppen ez által válik sokkal emberibbé?

A kiválasztott hősnők egyike sem kifogástalan: Kasszandra megkeseredik, Pszükhé a végletekig naiv, Ariadné pedig hiszékeny. De mindnyájan rendelkeznek olyan tulajdonságokkal, amik inspirálhatnak minket. A pálmát mindenképpen Pandóra viszi, hisz nem épp emiatt a kíváncsi, esendő nő miatt zúdult az összes csapás a Földre? Ne legyünk olyan biztosak ebben! Én másfajta olvasatát mutatom be a női bűn eredettörténetének, és azt is, hogyan fordíthatjuk át a rossz tulajdonságokat jókká.

Diotimától megtudhatjuk, hogyan járulhat hozzá a filozófia a jóllétünkhöz, Aszpasziától pedig azt, hogyan bánjunk úgy a szavakkal, hogy azok kivételes erővel ruházzanak fel minket. Epikharisz, Iaia és Phereniké valós személyek voltak, akik jelentős hatást gyakoroltak kortársaikra, mivel sikeresen képviselték magukat egy férfiak dominálta társadalomban – ma is példaértékűek lehetnek a számunkra.

Szapphó gyönyörteljes világot alkotott, szavai zeneként bongnak. Tekintsünk el az életét és munkásságát övező vitáktól, és hagyjuk, hogy verseinek szépsége és ereje áthasson minket.

Az összes fentebb említett nő hős: kitartóak, reziliensek, nem engedik, hogy a társadalmi elvárások gúzsba kössék őket, új eszméket hoznak létre, és főleg, a hírük napjainkig fennmaradt. Elég érdekesnek találták őket ahhoz, hogy jelentős irodalmi szereplőt mintázzanak róluk, vagy, hogy az ókori írók megemlítsék őket műveikben. Vagy ők maguk ragadták magukhoz az íróvesszőt, és tették halhatatlanná magukat.

A tettre sarkaláson, elmélkedésen és mosolyon kívül, amit ezek a hősnők kiváltanak majd az olvasóban, remélhetőleg a könyv a klasszikus irodalom – Homérosz és Vergilius eposzainak, Hésziodosz mítoszainak, Catullus és Szapphó lírai költeményeinek, Aiszkhülosz és Szophoklész tragédiának, Thuküdidész nagy beszédeinek, Platón filozófiájának, Idősebb Plinius feljegyzéseinek, Tacitus, Plutarkhosz és Aelianus történelmi anekdotáinak, és Apuleius furcsa regényének – megismerésére vagy felelevenítésére is lehetőséggel szolgál. A hősnők szemén keresztül ezek az alapművek újfent „[életünkre] vonatkozó aktuális jelentéssel bírnak”.

„Iszméné, édes húgom, tudsz-e oly csapást,
mit holt atyánk bűnéért ránk nem mért Zeusz,
hogy míg csak élünk, büntetés legyen sorunk?
Nincs a világon fájdalom és bántalom,
nincs égen-földön förtelem és gyötrelem,
mi átok-verte életünkben elkerül!
Most is miről kering megint a szóbeszéd?
Mit hirdetett ki városunk előtt urunk?
Hallottad ezt? Vagy nem jutott hozzád a hír?
Gyűlölködők szeretteink csúffá teszik!”

(Szophoklész, Antigoné, 1–10)

ANTIGONÉ

A KRISTÁLYGYÉMÁNT

Antigoné annak a híres Oidipusznak a lánya, aki megölte a saját apját és feleségül vette az anyját – a tudtán kívül ugyan, de mégis… rossz ómen alatt kezdődik az élete. Egyéb viszontagságok is várnak rá: az anyja felakasztja magát, amikor rádöbben, hogy a saját fiához ment feleségül; az apja kiszúrja a szemét, majd száműzetésbe megy és Antigoné elkíséri; a fivérei megölik egymást a városfalak alatt, amikor egyikük, Polüneikész el akarja venni a trónt a másiktól, Eteoklésztől; a nagybátyjára, Kreónra száll a trón, és megtagadja Polüneikésztől a halottaknak járó végtisztességet, mivel megtámadta a szülővárosát. … De mindez nem fosztja meg erejétől a harchoz, még az ellen sem, ami mások – főleg húga, Iszméné – szemében, jóval meghaladja képességeit (Iszméné: „Parancs szerint szolgálok én, mert esztelen, ki túlerővel harcba szállva elbukik.” Szophoklész, Antigoné, 65–66).

Mellesleg Antigoné húga teljes mértékben nővére ellentéte: szemrebbenés nélkül elfogadja, meg sem kérdőjelezi a nagybátyja döntéseit egyszerűen csak azért, mert Kreón férfi és király: „Beláthatod te is, hogy gyenge nők vagyunk, és férfiakkal szembe szállnunk nem lehet. Erőseké a jog: miénk a hódolás, akármilyen keserves is meghajolnunk.” (Szophoklész, Antigoné, 61–64). Antigoné azonban az istenek megmásíthatatlan törvényeit – más szóval a természet törvényeit – az emberek törvényei felé helyezi, és rövidre zárja a vitát azzal vádolva húgát, hogy csak ürügyet keres arra, hogy ne tegyen semmit, és már csak nagybátyja döntésének az említésre is teljesen felháborodik. Kedvelem Antigonét. Igazi lázadó, ráadásul még „polemofág” is: a harcok táplálják, mintha a küzdelmek által növekedne az ereje. Ehhez képest milyen szomorú úgy tenni (vagy nem tenni…), mint a húga, és egyszerűen csak elfogadni a sorsát, amikor az sanyarú – és még ezt tartani normálisnak.

Polemofág: πόλεμος/polemosz szó jelentése »harc«,

a φαγεῖν/phagein igéé pedig »enni«.

Főleg Iszméné válaszaiból körvonalazódik ki Antigoné jelleme – talán azért, mert Iszméné higgadtabb, és nővére viselkedését józanul analizálja: „Felforr a véred, mert nem hűti hódolat”; „Elérhetetlen célra törsz”; „De tudd meg: esztelen cselekszel, bármely hű testvéri szív vezet!” (Szophoklész, Antigoné, 88, 90, 98–99). Antigoné nem riad vissza a harctól: nincs szüksége bizonyosságra, hogy el fogja érni a célját ahhoz, hogy harcba szálljon. Merész, meggyőződése tántoríthatatlan, szeretete pedig határtalan.

Ráadásul az okfejtése is logikusnak hangzik. Amikor a húga azt mondja, hogy jobban tenné, ha meg sem próbálná, mivel erőfeszítését úgysem fogja siker koronázni, Antigoné válasza: „ha elbukom, majd akkor állok tőle el” (Szophoklész, Antigoné, 91). Ez akár közhelynek is hangozhatna, de jól tükrözi Antigoné mély eltökéltségét: nem fogja abbahagyni, csak miután mindent megtett. Ugyanezt az okfejtést követve, amikor Iszméné megpróbál ráijeszteni azzal, hogy magára vonja Kreón haragját, és halál vár rá, ha nem tartja tiszteletben a király rendeletét, Antigoné csattanósan megfelel: „Ott lent, mint kedves kedvesével, fekszem én szent bűn után. Tudd meg: tovább kell tetszenem az Alvilágban, mint e földön, mert amott örökre nyugszom.” (Szophoklész, Antigoné, 73–76). Rendben, igaz, hogy a halál örökkévalósága hosszabbnak tűnik egy földi emberöltőnél, de idáig mégsem kellene követni a merész hősnőt.

Mint láttuk, Antigoné szenvedélyes, elképesztő erővel bír, és nem törődik a társadalmi konvenciókkal (ugyanúgy, vagy majdnem, mint a lányom, aki háromévesen egyik reggel úgy sétált be a nappaliba, hogy nem vett bugyit a nadrágja alá, mert úgy kényelmesebb – igaza van), de főleg, nincs szüksége senkire. Vagyis majdnem… azt ugyanis szeretné, hogy mindenki tudja: ő temeti el a fivérét; szüksége van az elismerésre. Első hallásra ez talán csak nárcisztikus gyengeségnek tűnhet, viszont sokkal univerzálisabb a jelentősége: amikor Kreón értesül arról, hogy nem tartották tiszteletben a rendeletét, megkérdezi: „Hogyan? Akadt hát férfi, oly vakmerő?” (Szophoklész, Antigoné, 248). Egy pillanatig sem merül fel benne, hogy nő vetemedhetett erre, mivel akkora bátorság szükségeltetik hozzá. Antigoné érdeme az, hogy megkérdőjelezi a tévhiteket – Kreón pedig bővelkedik bennük. Igen, egy nő is lehet vakmerő. És amikor a király, aki meg van győződve az ellenkezőjéről, rákérdez, hogy ismerte-e a rendeletét, amit semmibe vett, Antigoné nem habozik: „Tudtam, hiszen kihirdették nyilvánosan.” (Szophoklész, Antigoné, 448). Teljes mértékben vállalja a tettét – büszke is rá –, és nem kíván élni a kibúvóval, amit Kreón finoman felkínál neki. Ráadásul, nemcsak hogy fittyet hány minden finomkodásnak, amikor válaszol nagybátyjának, aki kezében tartja a sorsát, hanem még szembesíti is előítéleteivel: igen, egy nő is elkövethet teljes tudatossággal vakmerő tettet. És Antigoné ezzel a kurta válasszal újfent megerősíti ezt.

Ehhez hasonlóan, amikor elkíséri az apját a száműzetésbe, miután Oidipusz kiszúrta a saját szemét, és Kolónosz lakosai el akarják űzni, nehogy tettei beszennyezzék hazájukat, Antigoné ragaszkodik ahhoz, hogy a vének elé járuljon, ahol ott egyenesen a szemükbe néz, bár azok tiszteletre méltó férfiak, és habozás nélkül a lányukhoz hasonlítja magát, hogy meghassa az apák szívét. Főleg azonban nem riad vissza attól, hogy a szemükre hányja azt, hogy pontosan tudják, senki sem kerülheti el az istenek által kiszabott sorsot – más szóval, hogy Oidipusz áldozat, nem pedig vétkes (Szophoklész, Oidipusz Kolónoszban, 242–255). Ismét nem habozik, hogy szembesítse tévedéseikkel azokat, akiknek kezében a sorsa. És sikerrel jár: a vének megenyhülnek. Oké, legyünk reálisak, a való életben nem érjük el mindig azt, amit akarunk azáltal, ha szembesítjük beszélgetőpartnerünket az ostobaságával, de ha nem is érünk el sikert általa, legalább nyugodt lesz a lelkiismeretünk, mivel megvédtük az elveinket.

A bátorsága és merészsége ellenére Antigoné nem kapja meg az elismerést, amit megérdemel. Még azok is, akik nem neheztelnek rá, egyszerűen csak kislánynak tekintik. Így a karvezető, amikor rájön, hogy az elővezetett bűnös nem más, mint a mi hősnőnk, elkiáltja magát: „Ez a kis Antigoné?”[1] (Szophoklész, Antigoné, 378–379). Még ha ez szeretetteljesnek is hangzik, azt jelzi, hogy nem veszi őt komolyan: görögül a παῖδ᾽ Ἀντιγόνην/paid’ Antigonén pontos jelentése: „gyermek Antigoné”. Az Antigonéban Szophoklész nem adja meg Antigoné korát, de azt tudjuk róla, hogy eljegyezték. Az Oidipusz Kolónoszban a hősnő apja azt mondja, hogy Antigoné azóta kíséri: „mióta gyermekévei felnőttek, s könnyű teste megerősödött” (Szophoklész, Oidipusz Kolónoszban, 345–346), vagyis elég fiatal lehet még, csak kamaszlány. Ugyanakkor ez a jelző, amivel Kleopátrát is illetik, alárendelt szerepet oszt arra, akit felruháznak vele. Ettől függetlenül a fiatalos nők – akiket gyakran nem vesznek komolyan –, rendelkeznek egy pozitívummal, éspedig azzal, hogy hozzászoktak ahhoz, hogy magasra tegyék a mércét ahhoz, hogy elfogadtassák magukat. Ráadásul a külsejükön átütő fiatalság a jellemük változatlan frissességének a jele…

KLEOPÁTRA

Kleopátráról, aki több, mint húsz évig uralkodott Egyiptom felett, és kiemelkedő intelligenciával szállt szembe számtalan ellenségével, Horatius nem fest hízelgő képet. Ne feledjük azonban, hogy Horatius Octavius barátja volt, aki Marcus Antonius és Egyiptom királynőjének a győzedelmes ellensége. Kleopátrát szeszélyes és esztelen kislányként ábrázolja, aki „szüntelenül nagyobb hírnévre tört, jócsillagától mámorosan”. (Horatius, Ódák, I, 37, 10–12)

Iszméné teljesen elveszíti Antigoné tiszteletét, amikor kijelenti, hogy képtelen vele tartani, hogy eltemessék Polüneikészt. A hősnő megvetően elutasítja húga nyugtalankodását, és azzal fenyegetőzik, hogy meg fogja gyűlölni a gyávasága miatt. Mélyen neheztel Iszménére, amikor ő is hátat fordít neki. Valószínűleg, mert ő maga sohasem hagyta volna cserben a húgát. A család kiemelkedő fontossággal bír a számára: fiatal lányként, ahelyett, hogy békében éldegélne a palotában, inkább elkíséri bűnös apját a száműzetésbe „elvadult erdőkön át mezítláb, étlen törve sokszor az utat, vagy, küzdve záporokkal és az égető nappal”. (Szophoklész, Oidipusz Kolónoszban, 348–350) Egy pillanatig sem habozik, hogy kockára tegye az életét azért, hogy megadja a végtisztességet fivérének, aki a nép szemében a haza ellensége. Az önfeláldozás ilyen foka nem meglepő a szülők részéről gyermekeik irányában, Antigoné viszont a fivérének és az apjának szenteli magát. Életszerű ez? Mind a fivére, mind az apja maga döntött a saját életéről, Antigoné viszont el fogja veszíteni a sajátját értük. Fordított helyzetben vajon ők is ezt tették volna? Vagy megismételték volna a nagybátyja, Kreón szavait, miszerint egy nőnek otthon a helye? Csodálatos, ha valaki a gyerekeinek szenteli magát, és dicséretes, ha törődik szüleivel, testvéreivel és húgaival, Antigoné viszont ennél jóval tovább megy, és magára veszi családja „tévelygéseit” – tévedéseknek is nevezhetnénk. „Bár nem akartad e csapást, akarva most, lelkem, vállald” (Aiszkhülosz, Heten Théba ellen, 1033–1034), és ezzel tovább növeli a szerencsétlenséget, márpedig ahhoz, hogy mást boldoggá tudjunk tenni, mi magunknak is boldognak kell lennünk.

Antigoné annyira retteg a magára hagyatottságtól, hogy nemcsak mindent megtesz azért, hogy megkímélje ettől a hozzátartozóit, hanem ráadásul, amikor a halála felé lépdel, nem is a nagybátyja ítélete sújtja le, az, hogy élve befalazzák – ennél kevesebbért is elsírhatnánk magunkat –, hanem az, hogy úgy érzi, „megsiratatlan” marad, mert mindenki magára hagyta: „balsorsom senki barát nem tiszteli könnyel”. A panaszát többször is elismétli (Szophoklész, Antigoné, 847, 876–882, 919). Polüneikész halálakor Théba lakosainak egy része megígérte Antigonénak, hogy elkíséri, hogy megadja fivérének a végtisztességet (Aiszkhülosz, Heten Théba ellen, 1072–1077), viszont miután Kreón kihirdette, hogy bárki, aki megközelíti Polüneikész holttestét, halál fia, Antigoné magára marad, és még a húga segítségére sem számíthat.

Ugyanakkor tudja, hogy neki van igaza, mivel a szeretet vezérli és az aggodalma, hogy helyesen cselekedjen: „Az én vezérem szeretet, nem gyűlölet.” (Szophoklész, Antigoné, 523). Látszólagos agresszivitása mögött Antigoné tele van jóindulattal. Elgondolása szerint Polüneikészt kétszeresen is igazságtalanság érte. Egyrészt mivel Eteoklésznek át kellett volna engedni neki a trónt, viszont ezt ő megtagadta, így ugyanolyan mértékben felelős a kirobbanó háborúért, ugyanakkor csak Polüneikészt fosztják meg a halottnak járó végtisztességtől. Ráadásul a fivére is… Érzi, hogy mások is egyetértenek ezzel, de a gyávaságuk miatt nem mernek lépni:

„ANTIGONÉ: … Ők is mind ezt mondanák, de megbénítja nyelvüket a félelem. A zsarnoknak van csak hatalma arra, hogy mindent kimondjon, s megtegyen tetszés szerint.

KREÓN: Kadmosznak[2] népe közt te vallod ezt csupán.

ANTIGONÉ: Mind ezt vallják, csak zárva tartják ajkukat.

KREÓN: Se te nem szégyelled azt, hogy tőlük elhajolsz?

ANTIGONÉ: Testvért szeretni nem lehet szégyen soha.”

(Szophoklész, Antigoné, 504–511)

Való igaz, Antigoné fellázad Kreón döntése ellen, azaz a törvény szava ellen, de azért, mert ő az emberek törvényei fölé helyezi az istenekét – azaz a természet törvényeit –, más szóval kétségbe vonja egy ember ítéletét, legyen bár király, amennyiben az ellentmond annak, ami szerinte helyes. Szabad lelkülettel megvizsgálja a helyzetet, majd mély meggyőződését követve cselekszik. Azért elég sokáig töpreng a döntésén, és bár ízig-vérig szenvedélyes fiatal nő marad, elhatározását a józan ész diktálja.

Ráadásul még inkább bebizonyosodik, hogy neki van igaza, hogy elítéli Kreón törvényét, miután kiderül, pontosan mi is a király nyugtalanságának az oka. Kreón nem azért ragaszkodik – környezete tanácsa ellenére – ítéletéhez Antigoné ellen, mert meg van győződve rendelete helyénvalóságáról, egyetlen oka az, hogy ne szégyenüljön meg egy nő előtt: „Ő volna férfi, s asszony volnék én magam, ha megtorlatlan hagynám ezt a lázadást.” (Szophoklész, Antigoné, 484–485). Igaza volt Antigonénak, hogy kitartott az elvei mellett.

Nem könnyű egyedül harcba szállni, de gyakran bele kell mennünk, főleg, ha feletteseinkkel van összetűzésünk. Tagadhatatlan, hogy bár sokan adnak érzelmi támaszt, és ez nem elhanyagolható szempont, viszont konkrét lépéseket nem tennének. Antigoné utálja ezt a hozzáállást; ő tettekre vár, nem pedig szavakra: „nem kell olyan barát, ki csak szóval szeret” (Szophoklész, Antigoné, 543). Mások tehetetlensége valóban lángra lobbanthatja a „győzni akarás dühét” – ugyanezt hallhatjuk Henri La Fontaine, a múlt századi belga feminista és pacifista, a Mundaneum alapítójának a szájából: „Fellázadok azok ellen, akik nem lázadnak” (az 1934-es XXX. párizsi békekongresszuson elmondott beszéde) –, és Antigonét is ez táplálta egy ideig, de aztán utolérték démonjai.

MUNDANEUM

Paul Otlet és Henri La Fontaine meg voltak győződve abban, hogy a tudás elősegítheti a békét, ezért a XIX. század végétől létrehoztak egy levéltári gyűjteményt, ami napjainkban Monsban található. A Le Monde által „papíralapú Google”-nak nevezett (2009. december 19.) Mundaneum célja az volt, hogy egy helyen összegyűjtsék a világ összes tudását mindenféle formában (könyvek, plakátok, újságok, térképek, stb.) egy gigantikus és újszerű egyetemes bibliográfiai katalógusként.

Így, miután megküzdött az elhagyatottság különböző formáival: száműzetés (amire az apját ítélték), majd a végtisztesség megbecstelenítése (fivérénél), aztán pedig magányosan, de büszkén megvívta a saját harcát, Antigoné felakasztja magát a barlangban, ahova élve befalazták. Már csak kicsit kellett volna kitartania, de összeomlott az elszántsága. De a szemére vethetjük-e ezt mindazon nehézségek után, amivel szembesült? Valójában alighogy véget vetett az életének, rohant hozzá a jegyese, hogy társa legyen éltében vagy holtában, a sarkában Kreónnal, aki végre meghallotta Théba népét, és belátta a tévedését. Más szóval, Antigonénak igaza volt, hogy kitartott a nézetei mellett, nem csak azért, mert Kreón ellenséges konoksága egyszerűen csak a sértett hiúságán alapult (gyakran megesik…), hanem azért is, mert végül sikerült mindenkit meggyőznie nézetei jogosságáról. Egyetlen hibája, amit az elhagyatottságtól való félelme táplált, az, hogy elvesztette az önmagába vetett hitét.

Antigoné kemény. Mindenkivel, állandóan, önmagával is, túlzottan. Akárcsak Caesar az ellenségeivel szemben: nagylelkű, de könyörtelen: „de kívánom, ha ítélőim vétenek: úgy mérjenek majd nékik is, mint nékem ők!” (Szophoklész, Antigoné, 927–928). Végig következetes marad, ugyanazt a sorsot szánja magának is, mint a barátainak, akikben csalódott. Ahogy Iszméné megszűnik létezni a számára, miután csalódik benne, az élve befalazott Antigoné csalódottságában, mivel azt hiszi, nem sikerült meggyőznie a többieket, úgy dönt: véget kell vetnie létezésének.

Kemény, mint a gyémánt, törékeny, mint a kristály, értékes és átlátszó, akárcsak e két ásvány. Inspiráljanak minket Antigoné jó tulajdonságai, de ne kövessük el a hibáit. A hősnőhöz hasonlóan legyünk lázadóak, szenvedélyesek, vezessen minket a szeretet és a jó szándék; ne csak akkor szálljunk harcba, ha meg vagyunk győződve az összeütközés sikeres kimeneteléről, és „polemofág”-ként nyerjünk erőt a harcainkból. Ne hagyjuk, hogy gúzsba kössenek a társadalmi konvenciók, a tévhitek és mások félelme. Ne féljünk feltárni a hibákat. Legyünk nagylelkűek, még akkor is, ha ez nem teljesen őszinte. És vele ellentétben sohase veszítsük el az önmagunkba vetett hitet.

Jegyzetek

1  Ford. Török Ábel

2  Théba alapítója.