A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Vi Keeland: Worth Forgiving (MMA Fighter, #3), 2014

Fordította
MÁRTON ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018 • A beosztott, 2018

Egomániás, 2019 • Csak szex, 2019 • A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020 • Fiatal szerető, 2020 • A viszony, 2020

Vonzó hagyaték, 2021 • Hívatlan vendég, 2021 • Nagy játékos, 2021

Tiltott gyümölcs (Rivaldafény-sorozat 1.), 2021

Szerelmi háromszög (Rivaldafény-sorozat 2.), 2022

Kockázatos kaland, 2022

Érzéki játék, 2022

A kemény főnök, 2023

Nico, a harcos (Keményfiúk 1.), 2023

Vince, a bajnok (Keményfiúk 2.), 2023

Copyright © 2014. WORTH FORGIVING by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-67-9

„Ha valaki megmutatja neked igazi énjét, higgy neki!”

(Maya Angelou)

Ezt a könyvet annak a férfinak ajánlom,
aki megihleti a szavakat, de soha el nem olvassa őket.

1. FEJEZET

Jax

A szállodai szobámban zuhanyozom, a sajgó izmaimat enyhíti a forró víz lüktetése. Most, hogy két hét szabadság után visszatértem az edzőterembe, olyan izomlázam van, mintha egy egész évig nem edzettem volna. Bár a testem talán nem csak azért haragszik rám, mert pár hét szünetet tartottam.

Az utóbbi hónapokban alaposan kihasználtam a szervezetem. Próbáltam elkerülni a kész cirkusszá átalakult családi életemet, ezért a napjaim felét azzal töltöttem, hogy újságírók elől bujkáltam, a másik felét pedig azzal, hogy filmszakadásig ittam magam. Végül a sajtó tette be nálam a kiskaput. Ezek a seggfej lesifotósok fáradhatatlanok – miközben a szokásos körömet futom az Arlington temető körül, úgy tesznek, mintha ők is kocognának, csak azért, hogy elém ugorva készítsenek rólam pár fotót. Minél jobban felbosszantanak, valószínűleg annál több pénzt kapnak a képeikért.

Az utóbbi két hétben kétszer cseréltem hotelt, a riporterek mégis egy nap alatt rájöttek, hol szállok meg. Ezeknek a patkányoknak én vagyok a sajt, és még azelőtt képesek kiszagolni, hol vagyok, mielőtt kicsomagolnék. D. C.-ben mindenki tudja, ki vagyok, ki az apám. Egy százdolláros jatt a portásnak, és egy ilyen patkány máris a lakosztályom előtt áll mint szobapincér. Ha holnap sikerül eljutnom úgy a reptérre, hogy senki nem követ, talán New Yorkban lesz egy kis nyugalmam. Ott senkit nem érdekel, ki vagyok. A hírek gyorsan váltakoznak, a New York Times és a Wall Street Journal két hete megjelentetett legutolsó sztoriját remélhetőleg már rég elfelejtették.

Megtörülközöm a zuhanyzás után, és elkövetem azt a hibát, hogy a szobámban bekapcsolom a tévét, remélve, hogy még elcsípem a részvényhíreket. Letörlöm a párát a tükörről, és megpillantom benne, amint drága apucim képe tükröződik vissza a tévé képernyőjéről. Mivel látni sem bírom ezt a szánalmas csúszómászót, gyorsan lekapcsolom a készüléket, így megmenekülök a beszédtől, amit apám valószínűleg egy huszonkét éves harvardi végzőssel íratott meg. A beszéd nyilván egy közvélemény-kutatás alapján készült, amely azt latolgatja, mekkora esély van megmenteni apám leszállóágban lévő karrierjét.

Kiderült, hogy drága apám, Preston Knight szenátor úr, a neves köztisztviselő, aki valaha a közösség oszlopos tagja volt, szöges ellentéte mindannak, amit képvisel. Az a férfi, akit kiskorom óta imádok, akire felnézek a becsületessége és a kemény munkája miatt, egy csaló. Gazember. Becstelen alak. Mindannak ellentéte, amit valaha is jelentett számomra.

Mivel egész életemben csodáltam őt, nem láttam, ami végig az orrom előtt volt. Ezúttal mindenre megtaláltam a logikus választ, aminek az utóbbi egy évtizedben szemtanúja voltam – hogy miért nem jött haza, miért annyira barátságosak vele a gyakornoklányok, még a zakóján érzett parfümillatra is kitalált valamit, amit akkor éreztem meg rajta, mikor reggel beosont a hátsó ajtón az előző napi ruhájában. Azt mondtam magamban, hogy mindenki apámból akar szakítani magának egy darabot, mindenki az ő fényében akar sütkérezni, és a tisztességes, istenfélő szenátor úr közelében akar lenni. Mármint minden nő.

Keresztény értékek, a nagy szart! Hat hónapja megtudtam, hogy van egy öcsém. Egy öcsém, aki alig pár héttel fiatalabb nálam. A feltörekvő, fiatal szenátor és egy drogos táncosnő szerelemgyereke. És ami a legjobb? A féltestvérem, a Sátán másik ivadéka, foglalkozása szerint ketrecharcos, aki nemrég nyerte meg a középsúlyú bajnokságot. Azt, amiről én gyerekkoromban csak álmodoztam, és amiről apám többször is kijelentette, hogy nem tiszteletre méltó szakma. Néha az élet kegyetlenül ironikus tud lenni.

Bárcsak itt érne véget ez a történet! Amint apám hűtlensége kiderült, hirtelen rengeteg nő akarta elmesélni a saját történetét vele kapcsolatosan. Megindult a sztorik áradata. Olyan dolgok kerültek napvilágra, amiket egy gyereknek soha nem szabadna megtudni a szüleiről, életkorától függetlenül. És nem a házasságtörés volt a legrosszabb. Amint apám megunta a viszonyt, úgy szabadult meg ezektől a nőktől, mint a koszos zsebkendőktől, emellett a hatalmát kihasználva megfenyegette őket, hogy hallgassanak. Hazug, csaló és bántalmazó.

Micsoda mázlista vagyok! Pont úgy nézek ki, mint apám.

Törülközőt csavarok a derekam köré, és odalépek a csörgő telefonhoz, hogy felvegyem, bár nem sok kedvem van hozzá.

– Anya? – szólok bele komoran.

– Jackson, hol vagy? – Anyám semmi rosszat nem tett, de önkéntelenül is neheztelek rá. Miért áll ki még most is apám mellett?

– Egy időre elutazom. Jól vagyok. – Szándékosan nem említem, hová utazok. Ki tudja, megmondja-e apámnak, még akkor is, ha megkérem rá, hogy ne tegye.

– Apád meg én betegre aggódtuk magunkat miattad! – Bár a forró zuhany segített enyhíteni az izmaimban felgyülemlett feszültséget, drága apám puszta említésétől ismét egész testemben megfeszülök.

– Talán azelőtt kellett volna gondolnia ránk, mielőtt D. C.-től Kaliforniáig megdöntötte a fél nőnemű lakosságot!

– Ez nem szép tőled, Jackson. – Ez komoly? Én úgy gondoltam, tisztességesebb vagyok apámmal szemben, mint megérdemli. De csak anyám iránti tiszteletből fogtam vissza magam.

– Muszáj elutaznom.

– Mikor jössz vissza?

– Nem tudom.

Anya egy ideig hallgat. Egy tizedmásodpercig elgondolkozom, hogy talán végre rádöbben, ez nem csupán apáról szól, hanem rólunk is. A nőről, aki egész életét azzal töltötte, hogy apám karrierjével foglalkozott. Apám jó hírével. Apám sikerével. Néha úgy gondolom, anyám igazi lénye valahol elveszett az idők során.

– Apádnak szüksége van ránk, Jackson. Most mindennél jobban támogatnunk kell őt – tart szünetet anya, majd megadja a kegyelemdöfést. – És a sajtónak azt kell látnia, hogy megbocsátunk neki, hogy legyen esély arra, hogy a világ is megbocsásson.

– Szia, anya! – Nem adok esélyt, hogy válaszoljon, rögtön bontom a hívást, majd a telefont visszadobom az éjjeliszekrényre.

A szánakozás felülírja a bennem felgyülemlett haragot, bepakolok a bőröndjeimbe, fel sem öltözöm, le sem húzom az ágytakarót, csak bezuhanok az ágyba. Holnap továbblépek. A saját szabályaim szerint. A saját tervem szerint. Vissza sem tekintek arra az életre, amiről valaha úgy gondoltam, hogy akarom. Mert soha nem akartam igazán, apám hitette el velem, hogy így érezzek. Hogy mi a véleményem? Csessze meg!

Hetek óta nem aludtam ilyen jól, mint tegnap éjjel, és a gépem a kiírt idő előtt leszállt. Alig várom, hogy lemehessek az új edzőterembe. Útközben elintézek pár telefont, felhívom a gazdasági igazgatómat és az asszisztensemet. Az a piszok nagy szerencsém, hogy Brady Carlson mellettem van. Nem csupán a gazdasági igazgatóm, hanem a legrégibb barátom is. Brady az utóbbi hetekben nem csak a valaha virágzó befektetési vállalkozásom dolgait intézte. Az újságírók folyton ott strázsálnak az irodánk előtt, az ideges ügyfelek óránként telefonálnak, hogy vajon apám negatív megítélése kihat-e rájuk is. Úgy fest, apám mocskos ügyei egy életre összekapcsolódnak a vállalatommal. Hallom Brady hangján az aggodalmat. Valószínűleg egy hete nem alszik. Idén ismét hat számjegyű jutalmat fog kapni, ennyivel tartozom neki.

Brady tájékoztat arról, hogy a héten hányan szálltak ki végérvényesen az üzletből. Őt jobban aggasztják ezek a dolgok, mint engem. Őszintén szólva az sem érdekelne, ha az egész cég bebukna, ha nem az alkalmazottaim megélhetése múlna rajtam. Mindent megteszek, hogy megnyugtassam őt – majd elülnek szépen a dolgok, de ez nehéz feladat, mert saját magam sem hiszek abban, amit mondok.

New Yorkban könnyű beleolvadni a tömegbe. Rengetegen vannak az utcákon, hömpölyögnek a járókelők, akik határozottan tartanak úti céljuk felé, és a legtöbben kerülik a szemkontaktust. Tökéletes a washingtoni, kényszerűen viselt káosz után. Sokkal vonzóbb mindenhová gyalog járni, mint beülni a megszokott, sötétített ablakú limuzinba, mely bárhová elvitt.

Kinyitom az edzőterem ajtaját, és a recepcióspult mögött egy izmos srác üdvözöl. Ahogy belépek, idegesen felpillant, mosolya szinte acsargásnak hat. Láthatóan nem engem várt.

A pulthoz lépek, arra számítok, hogy felnéz rám, de úgy tesz, mintha nem állnék ott előtte, pedig alig fél méterre vagyok tőle. Ennyit a vevőszolgálatról ezen a nyomorult helyen.

– Megmutatná, hol találom Marcót, az edzőt? Találkozóm van vele.

Izomagy a terem hátsó vége felé mutat, de fel sem néz. Isten hozott New Yorkban!

Marco a washingtoni edzőm unokatestvére. Bár sosem találkoztam vele, ezer közül is megismerném. Mario kiköpött mása, csak Marco sűrű, koromfekete hajába itt-ott ősz szálak vegyülnek. Haját hátrafésülve viseli, amolyan maffiózó stílusban, mégsem tűnik úgy, mintha parókája lenne. Ehhez a sráchoz nem is illene más frizura. Majdnem három órán át edzünk, a haja mégis olyan, mint az edzés kezdetén.

– Meddig vagy a városban? Mario megkért, hogy esetleg nézzek utána, van-e pár helyi meccs, melyeken részt vehetnél – állít meg Marco, ahogy kilépek az öltözőből. Hajam még nedves a hosszú zuhanyzás után.

Halkan felnevetek, de Marco nem érti a tréfát. Mario évek óta próbál rávenni, hogy vegyek részt rendes meccseken. Nyolc éve az edzőm, mégsem telik el egyetlen nap sem úgy, hogy edzés végén ne tenné fel a kérdést: „Benevezzelek egy meccsre? Készen állsz rá.”

Kölyökkorom óta bokszolok. Az edzőim szerint érdemes lenne egy próbát tennem a ringben, de még soha nem gondoltam végig igazán. Mindig azt várták el tőlem, hogy valami komolyabb foglalkozást válasszak.

– Végül is a Knight család sarja vagy – apám folyton ezt szajkózta.

– Még nem tudom, meddig maradok a városban – tartok szünetet, és most először engedélyezem magamnak gyerekkorom óta, hogy elgondolkozzak azon, hogy valóra váltsam a saját álmaimat, és benevezzek egy rendes meccsre. Nem terveztem, hogy profi meccsen ringbe szálljak, de ez a szépsége annak, ha az embernek saját tervei vannak, és nem más elvárásainak akar megfelelni. A terveim változhatnak… mert ezek az én terveim.

– Tudod mit? Átgondolom, Marco. – És most először lehet, hogy meg is teszem.

Marco bólint.

– Álljunk meg a recepciónál! Bárhogy is döntesz, beírlak a heti beosztásomba.

Sporttáskám pántját átlósan átvetem a mellkasomon, búcsút intek a srácoknak, akikkel bokszoltam, és elindulok az ajtó felé, előtte biccentek Marcónak. Arra számítok, hogy a recepciónál a reggeli Mr. Barátságos fogad, de most sokkal kellemesebb látvány tárul a szemem elé. A hosszú pult mögött egy gyönyörű nő ül, teljesen elmerül abban, amit csinál. A reggeli seggfejtől eltekintve, aki szándékosan hagyott figyelmen kívül, ennek a lánynak fogalma sincs arról, hogy ott állok előtte. Önkéntelenül is elmosolyodom, ahogy elnézem a vastag, szürke ceruzáját, amint vadul siklik a papíron, még apró keze is szénporos lett. Arcán kis mosoly ül, ami azt súgja, hogy máshol jár… valami jó helyen. Ami a menedéke. Le sem tudom venni róla a tekintetemet, ahogy a rajzot tanulmányozza. Mosolya egyre szélesebb, majd felemeli a fejét, hogy teljes egészében megnézze az oldalt. Tetszik neki, amit lát, majdnem annyira, amennyire nekem is az, aki előttem van.

Hosszú, szőke, göndör haját félig felkötötte a feje búbján valamiféle kontyban, a vállára omló része pedig keretbe foglalja porcelánfehér arcát. Nagy, csillogó, kékeszöld szeméhez legszívesebben közelebb hajolnék, hogy megállapítsam, pontosan milyen színe van. Lágy bőre minden sminktől mentes, pedig az ilyen szép nők gyakran tévesen azt képzelik, hogy a festék még inkább fokozza szépségüket. Sűrű, fekete szempilla keretezi mandulavágású szemét. Telt, rózsaszín szájának alsó ajkát kissé beszívja a fogával, olyan komolyan koncentrál a munkájára. Gyönyörű. Szinte sajnálom megzavarni.

– Helló! – Már-már bűntudatom támad amiatt, hogy eddig bámultam. A lány felkapja a fejét, lassan felnéz rám, majd végül belenéz a szemembe. Pár másodpercig nem lát meg, annak ellenére, hogy engem néz. Aztán visszaérkezik onnan, ahol korábban volt, pillantásunk egymásba fonódik, telt ajka szétnyílik, és a döbbenettől, hogy valaki ott áll előtte, leesik a székről.

2. FEJEZET

Lily

Pontosan tudtam, mit jelent, ha kések a munkából. Caden fel fog robbanni, de egyáltalán nem azért, mert alig egy órát helyettesítenie kell a recepción. Beteges elméjében csakis azért késhetek ötven percet péntek reggel, mert szexelek valakivel. Mindegy volt, kivel. A pincérrel az étteremből, a kávézós pasival, aki udvariasan kinyitotta előttem az ajtót, vagy a banktisztviselővel, akinél a minap túlságosan hosszúra nyúlt a banki ügyintézés.

Nem emlékszem arra a pillanatra, amikor elkezdődött a féltékenykedés és a birtokló viselkedés. Talán Caden mindig is ilyen volt, csak én voltam túl kétségbeesett ahhoz, hogy észrevegyem. De mire észbe kaptam, a vádaskodás a mindennapjaink részévé vált. Azt hiszem, az sem tesz jót a kapcsolatunknak, hogy van egy edzőtermem. Egy edzőtermem, mely tele van tesztoszterontól duzzadó, izmos férfiakkal. És Caden is ebben a teremben tölti az ideje nagy részét, mivel készül a következő meccsére az MMA Openen.{1}

A Ralley’s edzőtermet apám és üzlettársa, Caden nagybátyja, Joe Ralley alapította. A két férfi között gyerekkoruk óta igaz barátság szövődött. Mindketten a küzdősportok szerelmesei voltak, apám bokszolóként, Joe pedig profi edzőként szerzett hírnevet magának. Tizenöt évvel ezelőtt apám, akit a boksz világában csak Szentnek ismertek, az Amerikai Bokszszövetség középsúlyú bajnokaként vonult vissza. Apám hírnevét és Joe edzői tehetségét kihasználva a két jó barát úgy döntött, olyan edzőtermet nyit, amely a vegyes harcművészeteket helyezi a középpontba. Akkoriban kezdett ez a sport országos népszerűségre szert tenni, és még kevés olyan edzőterem volt, amely a profi MMA-s harcosokra specializálódott. A dinamikus duó edzőterme a sport népszerűségével párhuzamosan robbant be. Egy teremből hamar kettő lett, majd négy, aztán tizennyolc, alig három év elteltével. Manapság a Ralley név egyeduralkodó a keleti parton a maga hatvankét termével.

Vonakodva pillantok át az edzőterem üvegajtaján, és megkönnyebbülten felsóhajtok, mikor látom, hogy Caden nincs bent. Nem ül ott. Nem füstölög magában. Nem vár arra, hogy belépjek, és elkezdhesse a kihallgatásomat. De az ajtó tetején elhelyezett harang túlságosan hangosan kondul meg, annak ellenére, hogy igyekszem halkan kinyitni. Francba, meg kell szabadulnom ettől a zajforrástól!

– Hol jártál? – Caden máris nekem ugrik, pedig még le sem vettem a kabátomat.

– Elaludtam. Sajnálom, hogy helyettesítened kellett – villantok rá tétova, kényszeredett mosolyt, majd vállat vonok. Próbálok lazán beszélni, és felkapom a recepcióspulton heverő leveleket.

– Akkor a telefonod miért nem keltett fel? Hívtalak. Biztosan túlságosan elfoglalt voltál ahhoz, hogy felvedd. – Hangjában összetéveszthetetlen a harag, gúnyosan ejti az elfoglalt szót.

Kiveszem a telefonomat a táskámból, és a kijelzőre pillantva látom, hogy tizenegy nem fogadott hívásom volt. Mindegyik Cadentől. Ahogy megnézem, mikor hívott, látom, hogy egyre idegesebb lett. Elég gyorsan bepöccent. Az első pár hívást ötpercenként jelezte a híváslista… az utolsó néhánynál alig telt el egy perc a hívások között.

– Sajnálom! Biztos elfelejtettem újra felhangosítani az este. Elmentem az órámra, majd elaludtam.

– Sok mindent sajnálsz ma reggel, ugye?

Halkabban szólalok meg, nem akarok egy újabb jelenetet.

– Kérlek, ezt ne most, Caden! Elmentem órára, aztán hazamentem. Ugyanazért nem hallottam meg az ébresztőmet, amiért a hívásokat sem. Le volt némítva a telefonom. Ne magyarázz bele olyasmit, ami nincs! – Szünetet tartok, néhány másodpercig átgondolom, mit akarok mondani. – És ne viselkedj úgy, mintha még mindig együtt lennénk, Caden! – Nem akarom megbántani, de most már nem csupán finoman akarom emlékeztetni arra, hogy többé nincs joga kikérdezni arról, hol jártam. Tudom, hogy ideges a közelgő, fontos meccse miatt, ezért eddig óvatos voltam. De úgy fest, ez nála nem a megfelelő taktika.

Pete, Caden szokásos bokszpartnere füttyent neki. Látom Cadenen, hogy szeretné folytatni a kihallgatásomat, de edzeni is akar. Szerencsére Pete hangos, türelmetlen kiáltása segít neki a döntésben, így rövid időre megkönnyebbülök. De nem sokáig.

Caden dühösen megfenyeget az ujjával, mielőtt kilépne a recepcióspult mögül.

– Ennek a beszélgetésnek még nincs vége. – Számomra viszont igen.

Habár késtem, kora délutánra sikerül minden munkát elvégeznem. Talán Caden nem a megfelelő partner a számomra, de az utóbbi kilenc hónapban sokat segített abban, hogy az edzőterem vezetése könnyebb legyen. Apám szívrohama után alig voltam képes dolgozni, nemhogy a hatvankét, egymástól függetlenül működő edzőterem vezetését kézben tartani. Caden nagybátyja remek ember, de mindig apa felelőssége volt a termek felügyelete. Joe úgy vélte, a könyvelés csupán annyiból áll, hogy a számlákat behajítja egy cipősdobozba. Igen, egy cipősdobozba!

Az egyetlen szülőm halála után szerencsésnek éreztem magam, hogy Caden mellettem áll. Felvitte gépre a könyvelést, megszervezte a számlázórendszert, még az edzők időbeosztását is feltette a netre, hogy a vendégek időpontot tudjanak foglalni. Mindeközben én félőrült voltam a gyásztól. Apám váratlan halála után sokkos állapotba kerültem, szinte használhatatlan voltam a munkahelyemen. Nem is tudom, mihez kezdtem volna Caden nélkül. Bárcsak megmaradtunk volna üzleti partnereknek! A kapcsolatunk egyszerűen csak megtörtént. Caden nem habozott közölni, hogy velem akar lenni, én pedig nem mondtam nemet. Teljesen padlón voltam amiatt, hogy elvesztettem azt, aki életem középpontja volt, így kétségbeesetten ki akartam tölteni az általa hagyott üres helyet. Akkoriban úgy gondoltam, Caden erre a megoldás. Egek, mekkorát tévedtem!

Most, hogy Caden pár órát nincs bent, mert az ügynökével és egy meccspromotőrrel találkozik, és kivételesen a telefon sem csöng állandóan, végre sikerül egy egész órán át rajzolnom, de váratlanul egy férfihang zavar meg. Teljesen elmerülök az alkotásban, és a mély, rekedtes hang úgy meglep, hogy szinte kiesem a székből. Sajnos nemcsak „szinte”, hanem „teljesen” – mivel törökülésben ülök, és az egyik lábam beakad a szék karfájába, a testem pedig az egyik irányba dől, a szék viszont a másikba, pontosabban hátra, míg a lábam továbbra is a karfába akad, így természetesen az egész testem kénytelen követni. Szó szerint hanyatt esem. A szék pedig pontosan rám zuhan.

– Mondja, jól van? Nem akartam megijeszteni – szólal meg a kalamajkát okozó, mély férfihang. Leemeli rólam a széket, majd kezet nyújt, hogy felsegítsen, amit el is fogadok, bár zavarban vagyok az ügyetlenségem miatt.

Most, hogy talpra állok, megigazítom a ruhámat, lesimítom a felsőmet, amely eléggé felcsúszott, amikor hölgyhöz nem illő módon hanyatt estem. Végre felnézek, hogy tisztán lássam a mély hanghoz tartozó arcot, és pillantásom egy magas, széles vállú, különösen jóképű férfira esik. Elpirulok, részben attól, hogy leestem a székről, részben pedig attól, hogy ilyen közel áll hozzám egy végtelenül izgalmas pasi. Megkönnyebbülten látom, hogy a rajzaim szanaszét hevernek a padlón, így van időm egy kicsit összeszedni magamat. Leguggolok, elkezdem szedegetni a papírokat a földről, de a jóképű férfi igazi úriember. Letérdel, és segít összeszedni a könyveket és a mappámból kiszabadult rajzokat is.

– Bocsásson meg, nem hallottam bejönni! – Persze most, hogy szeretném, ha megszólalt volna a harang, már nincs a helyén… nagyrészt azért, mert abban a pillanatban, amint Caden kitette a lábát az edzőteremből, leszereltem. Talán tényleg volt más célja is ennek a zajforrásnak, mint pusztán értesíteni Cadent az érkezésemről.

Mr. Jóképű elmosolyodik.

– Nem egyszerűen csak bejöttem, már órák óta itt vagyok. Hátul voltam, Marcóval.

– Ó!

Felém nyújtja az összegyűjtött papírlapokat, és megkérdezi:

– Ezeket maga rajzolta?

Bólintok.

– Mindegyiket? – mutat Mr. Jóképű a földről összeszedett, nagyjából fél tucat rajzra.

Ismét bólintok.

– Megengedi, hogy megnézzem?

Bólintok. A férfi elvigyorodik, valószínűleg mulattatja, hogy képtelen vagyok megszólalni. Mi a fene van velem, talán az eséstől megnémultam?

Miközben az idegen pasi lassan végignézi a rajzaimat, én őt tanulmányozom. Homokszőke haja nedves a zuhanyzástól, rövidre nyírt, laza, amolyan az imént szexeltem-stílusú. Tekintetem követi a szépen formált áll vonalát: egyik oldaltól a másikig végigfut a pillantásom rajta. Michelangelo sem alkothatott volna határozottabb férfiprofilt. Képtelen vagyok uralkodni magamon, és megkockáztatok egy pillantást lefelé: a felsőteste is csodásan formás, vékony fehér póló feszül széles mellkasán.

Nehezen ismerem be, hogy nagy akaraterőre van szükségem, hogy pillantásomat ismét a férfi arcára szegezzem, mikor újra rám emeli a tekintetét. Világoskék szeme ragyog a sűrű, hosszú szempilla alatt, nyers szépségétől eláll a lélegzetem, sőt, egy pillanatra levegő után kapkodok. Egyetlen férfinak sem lenne szabad ilyen jóképűnek lennie. Tényleg figyelmeztetnie kellene mindenkit, mielőtt belép valahová.

Tökéletesen telt ajkának jobb oldala felfelé görbül, ami azt súgja, hogy tisztában van azzal, milyen hatással van rám. Hogy is ne lenne? Melyik nőre nem hat ez a jóképű férfi az első pillantásnál?

– Nagyon jó. – Mély hangja olyan lágy, mintha végigfuttatnád a kezedet egy vastag, puha bársonyon.

Összevonom a szemöldököm, fogalmam sincs, miről beszél. Mr. Jóképű felnevet, és rádöbben, hogy nem értek semmit.

– A rajzai nagyon jók.

– Köszönöm!

– Szokott kiállítani?

– Nem, ez csak hobbi. Rajzórákra járok.

– Elég ügyes ahhoz, hogy ne csupán hobbi legyen.

– Ó, köszönöm! – mosolyodom el. – Szívesen lerajzolnám magát is. – Az ajkam már ki is mondta, még mielőtt az agyam végiggondolta volna. Ügyetlenül a számra csapok, hátha vissza tudom vonni, de késő, már kimondtam.

A férfi elmosolyodik, láthatóan jól szórakozik rajtam, és érdeklődve felvonja egyik szemöldökét.

– Annak nagyon örülnék.

– Minek örülne nagyon? – szólal meg Caden dühös hangja Mr. Jóképű mögül. Nagy hiba volt levenni a harangot. Nem veszem észre, hogy ki-be jönnek az emberek.

– Ööö…

Mr. Jóképű megfordul, és valamennyit megérez a Cadenből áradó haragból. A segítségemre siet.

– Pár hétig vagyok itt, üzleti ügyem van Joe Ralley-vel. De azalatt szeretnék még néhányszor eljönni Marcóhoz. Miss… – fordul felém, várva, hogy befejezzem, amit elkezdett.

– Lily – felelem.

– Lily – bólint az idegen, szája sarka alig észrevehetően megrezzen felfelé, de azért én elcsípem. – Lily felajánlotta, hogy kitalál nekem egy beosztást. – Félrehajtott fejjel, pislogva néz rám, láthatóan derengeni kezd neki valami, majd elmosolyodik. – Maga nem a Szent lánya, ugye?

Fogalmam sincs, honnan jött rá, de bólintok.

– De, az vagyok.

Caden vár egy pillanatot, felméri köztünk a helyzetet.

– Majd én összerakok egy beosztást. Lilynek ennél fontosabb dolga is van. – Hangjában érződik, hogy ez nem javaslat, ezt már előre eldöntötte.

– Nincs fontosabb annál, mint hogy segítsünk a vendégeinknek – vágok vissza, és szembefordulok Cadennel. Álla megfeszül, szeme elsötétül a haragtól, párszor pislog, a nyakán kidagadó ér lüktet. Láthatóan mindjárt felrobban. Néhány másodpercig bámulunk egymásra, majd végül megadom magam, és tehetetlenül kifújom a levegőt. – Jól van – mondom, majd visszafordulok Mr. Jóképűhöz. – Caden majd összeállítja a beosztást. Ha bármi másra van szüksége, szóljon!

– Jól hangzik – nyújt kezet Mr. Jóképű Caden irányában. – Jackson – mondja Cadennek, de mosolyogva fordul felém.

Caden habozik, de végül röviden biccent, és kezet fog.

– Caden Ralley.

Már öt perce az étteremben kellene lennem, mégis úgy festegetem itt a szememet egy vastag, szürke szemceruzával, mintha még egy egész órám lenne rá. Befejezem a sminkemet, megnézem az arcomat a tükörben, és tetszik az eredmény. Régen volt, hogy utoljára sminkeltem magam. Mindig is szerettem a szép ruhákat, azt, hogy a megfelelő ceruzaszoknyától és pántos cipőtől mennyivel jobb lesz a hangulatom, és csinos nőnek érzem magam, nem pedig lomposan sportosnak, amilyenné az utóbbi pár hónapban átváltoztam.

Magamra mosolygok a tükörben, eszembe jut a legutolsó üzleti megbeszélésem Joe-val és apával. Egy proteinpor reklámképviselője hívott meg minket, abban a reményben, hogy meggyőz minket arról, hogy a termeinkben áruljuk a portékáját. Minden jól ment addig, amíg a szerencsétlen képviselő meg nem eresztett felém egy ártatlan bókot.

– Olyan máshogy néz ki most, mint amikor az edzőteremben találkoztunk! – jegyezte meg a férfi, és a hangjából kiérződött, hogy a máshogy jó értelemben értendő.

– Köszönöm – mutattam a veszélyesen magas sarkú, elegáns cipőmre. – Ezek az urak nem örülnek, ha a tűsarkúm lyukat üt a tatamiba.

– Nos, maga így is, úgy is gyönyörű. De a cipő… – a képviselő hangja elhalkult, és kihívóan füttyentett egyet –, az a cipő pokolian szexi!

Apa másnap reggel leszerződött a konkurens proteinporcéggel.

Divatos – több mint harmincperces – késéssel érkezem meg az Osteria Madenába, Joe kedvenc olasz éttermébe. A hely kicsi, a vendégek olyan közel ülnek egymáshoz, hogy a pincéreknek kifejezetten soványaknak kell lenniük, hogy elférjenek az asztalok között.

Körülnézek a zsúfolt teremben, mert első pillantásra nem látom Joe-t, és az urat, akivel találkozónk van. Az órámra pillantok, remélve, hogy még nem mentek el. Késtem, de ezt Joe már megszokta.

– Óóó… a csodálatos Bambina. Hát itt vagy! – csókol kétfelől arcon Fredo, az étterem tulajdonosa. Apa, Joe és én évek óta járunk ide, apa dedikált fotója büszkén lóg a bárpult fölött. Fredo két kezébe fogja a kezemet, majd hátralép, hogy megnézzen magának.

– Túl sovány vagy, drága bella signorinám! Ma este… ma este… kapsz egy nagy tál finom tésztát, jó? Fredo kicsit felhizlal, rendben?

Elmosolyodom, mert tudom, hogy tésztát kapok, akkor is, ha csirkét rendelek.

– Joe itt van? Találkozóm van vele, de sehol nem látom.

– Igen, igen. Mr. Joe a bárpultnál vár. Gyere! – ragadja meg Fredo a kezemet, és odakísér a bár túloldalára, ami a bejáratnak erről a részéről nem látszik.

Amikor Joe megpillant, felemelkedik a helyéről.

– Nagyon csinos vagy – csókol arcon, majd a fejét csóválja. – És legyél is az, tekintve, hogy így megvárattál minket!

– Bocsánat, elveszítettem az időérzékemet – mondom, és észreveszem az üres helyet Joe mellett. – A bróker már elment?

– Nem, csak kilépett telefonálni. Itt is van – mutat mögém Joe.

Megfordulok, hogy elnézést kérjek a késésért, de amikor megpillantom Mr. Jóképűt az edzőteremből, megtorpanok.

– Jackson Knight, ő az üzlettársam, Lily St. Claire – mutat be minket egymásnak hivatalosan is Joe.

Jackson felvonja egyik szemöldökét, szája sarka lassan felfelé görbül.

– Mi már találkoztunk. – Jackson kezet ráz velem, de nem engedi el azonnal. Gyorsan tetőtől talpig végigmér, én pedig felvonom a szemöldökömet, amikor ismét a szemembe néz, jelezve, hogy tudom, hogy végignézett rajtam. Ahelyett, hogy zavarba jönne attól, hogy rajtacsípték, Jackson mosolya igazi bugyilehúzós vigyorrá szélesedik. Ez komoly? Nevetségesen jóképű és öntelt is!

– Elnézést a késésért! – nyögöm ki, amikor Jackson végre elengedi a kezemet.

– Semmi gond. Biztos vagyok benne, hogy fontos dolga volt – vigyorodik el Jackson, Caden korábbi megjegyzésére utalva.

– Nem is tudtam, hogy már ismeritek egymást – szólal meg Joe.

– Ma találkoztunk az edzőteremben – magyarázom Joe-nak, és le sem veszem a pillantásomat Jacksonról. – Jackson nem is említette, hogy ő Mr. Knight, a brókered.

– Valóban nem említettem? – flörtöl Jackson sokatmondón.

– Biztos vagyok benne, hogy nem – vonom fel egyik szemöldökömet, és elmosolyodom.

– Hm, talán mégis. Úgy emlékszem, megzavartak minket.

A semmiből Fredo bukkan elő, és megfogja a kezemet.

– Gyere, most megetetünk! Sí? – pillant vissza Jacksonra, ahogy elindulunk. – Igazán bellissima, ugye?

– Nagyon is. Káprázatos! – egészíti ki Jackson Fredo olaszul elhangzott gyönyörű megjegyzését.

– De túl vékony, sí? Ma este egy kicsit felhizlaljuk a házi carbonarával. Rendben? – Nem is vár választ, inkább megmutatja az asztalunkat. Ez a legjobb asztal az étteremben, a bal sarokban, azon kevés helyek egyike, ahol el lehet férni az asztalok között.

Jackson kihúzza a székemet, hogy helyet foglalhassak, megvárja, amíg leülök, majd a mellettem lévő székre telepszik.

– Hozok még vinót és különleges fogásokat a különleges vendégeknek – jelenti be Fredo, majd eltűnik.

– Azt hiszem, meg sem kell néznünk az étlapot, ugye? – tudakolja vidáman Jackson.

– Megnézheti, ha akarja. De ha Fredónak nem tetszik, amit választ, úgyis megváltoztatja.

Tizenöt perc múlva Fredo több ételt hoz, mint amennyit hárman meg tudunk enni. Ígéretének megfelelően egy hatalmas tál fettuccine carbonarát helyez elém. Egész vacsora alatt beszélgetünk, a társalgás könnyed, a bor gyorsan fogy.

Jackson Knight a Knight Befektetési Vállalat tulajdonosa – ez a cég beszervezett egy csoportnyi csendestársat, akik szeretnék megvásárolni a Ralley-edzőtermek felét, hogy Joe nyugdíjba vonulhasson. Joe-t majdnem annyira megviselte apa halála, mint engem. Azóta kétszer is meggondolja, mennyit dolgozzon, és több időt tölt a családjával. Örülök, hogy nyugdíjba megy, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem rettegek a gondolattól, hogy a mindennapos munkában többé nem fog mellettem állni.

Amikor Fredo egy hatalmas tálcányi desszertet hozat az asztalunkhoz, felnyögök. Dugig vagyok, de az itteni csokoládétorta egyszerűen mennyei. Nem tudom megállni, muszáj megkóstolnom.

– Fred láthatóan eltökélte, hogy megtömi magát pár kalóriával – jelenti ki Jackson, ahogy az asztal mindenféle finomságokkal telik meg.

– Úgy tűnik, fogytam pár kilót, és Fredo szeretné, ha visszahíznám, hogy helyrehozzam a testem.

Joe éppen Fredóval társalog, ezért nem hallja Jackson válaszát.

– Szerintem tökéletesen néz ki. – Egyenesen a szemembe mondja, majd lenéz, lassan végigsiklik rajtam a tekintete, azután ismét a szemembe néz. – Nincs mit helyrehozni magán.

Elvörösödöm, és témát váltok.

– Miért nem említette, hogy idejön? – tűzök a villámra egy falat tortát.

– Úgy gondoltam, körülnézek, hogy mennek a teremben a dolgok, miközben észrevétlen maradok. – Jackson kis szünetet tart, majd folytatja. – A befektetők miatt. Sok mindent meg lehet tudni egy cégről, ha az ember csak úgy beesik az utcáról, és úgy bánnak vele, mint bármelyik másik vendéggel. Mivel az anyagi háttér egy csoport névtelen befektetőé, akiknek korlátozott szavazati joguk van, az átvilágítást én végzem, és jelentést teszek nekik – emeli fel Jackson a villáját, majd az előttem fekvő tányér felé int. – Szabad?

– Persze, vegyen csak! Annál kevesebbet kell lefutnom holnap. – Jackson elvigyorodik, és beleszúrja a villáját egy darab tortába. Kicsit túl élénken figyelem, ahogy nyel, megbűvölten nézem, ahogy mozog a torka.

– Néha az ember belekóstol valamibe, és aztán szeretné az egészet bekebelezni – szólal meg Jackson, így eltereli a figyelmemet a torkáról.

Igyekszem figyelmen kívül hagyni a szexi hangját. Elkapom a tekintetemet, és így válaszolok:

– Igen, az itteni csokitorta egyszerűen mennyei!

– Az is – válaszolja Jackson, és szeme csibészesen felcsillan.

A két férfi kis ideig azon vitatkozik, ki állja a számlát, majd indulás előtt a beszélgetés pár percre még visszatér az üzletre.

– Mesélje el, Lily, mi a legnagyobb félelme a befektetői csoporttal kapcsolatosan, amely felvásárolná Joe részesedését! – tudakolja Jackson komoly hangon.

Egy percig elgondolkodom.

– Számomra fontos, hogy apám szellemiségét megőrizzük. Ő nem akarta, hogy átlagos edzőteremmé váljon a hely csak azért, hogy több vendégünk legyen. Továbbra is a harcosok edzésére kell összpontosítanunk. Azt hiszem, attól tartok, hogy a befektetők nem ezen a véleményen lesznek. Tudom, hogy ezek néma befektetők, akiknek korlátozott szavazati joguk van, de tulajdonképpen részvényesek, ezért ideges leszek, ha arra gondolok, hogy kívülállókat vonunk be a működésünkbe.

Jackson bólint.

– Ezt jó tudni. Én évek óta a washingtoni Ralley’s edzőterembe járok, és többek között ez különbözteti meg a többi teremtől. Szűklátókörűség lenne átalakítani. Az edzőtermek jönnek-mennek. A vendégek nem hűségesek, mert több tucat helyen is megkaphatják ugyanazt a szolgáltatást. A Ralley’s más, és ha továbbra is ilyen marad, akkor a sporttal együtt tovább fejlődhet. Beszélgettünk egy keveset Joe-val arról, hogy a Ralley’sben az utóbbi időben kevés volt a készpénzáramlás. Nem szokatlan a gyorsan terjeszkedő vállalatok esetében, hogy megérzik a növekedés okozta problémákat. Remélhetőleg a mélyen a zsebükbe nyúló befektetők által nem kell majd olyan nagy mértékben a bankokra támaszkodni.

Megkönnyebbülök a gondolattól, hogy legalább egyvalaki van a befektetők között, aki megérti, hogy miért olyan különleges a Ralley’s. Hogy miért nem tudok éjszaka aludni az aggodalomtól.

– Örülök, hogy ilyen pontosan érti a Ralley’s különlegességét. Ez nem csak egy edzőterem számomra. Számunkra.

Jackson bólint.

– A menedzsment szintjén lesz majd segítsége? A csendestársak bevonásának egyik negatívuma az, hogy az új üzlettárs nem veszi át a mindennapos működtetési feladatokat.

– Azon a részen még dolgozom – mondom titokzatosan. Joe-nak és nekem hosszan el kell beszélgetnünk Caden működtetői szerepéről. Már nem vagyok biztos benne, hogy Caden a megfelelő ember a feladatra. Túlságosan forrófejű, és az emberekkel sem tud megfelelően bánni – és ez enyhe kifejezés.

Egy kicsit még beszélgetünk a Ralley’st illető hosszú távú terveinkről. Lenyűgöz, hogy Jackson mennyit tud a cégről, és milyen egyértelmű számára az aggodalmam. Végül elköszönünk Fredótól, és kilépünk a meleg, késő nyári estébe.

– Meddig van a városban, Jackson? – tudakolja Joe, ahogy int nekünk egy taxit. Én csak pár háztömbre lakom, de régen megtanultam, hogy Joe sose enged egyedül hazasétálni a sötétben.

– Még nem tudom. A bank jövő héten nézi át a könyvelést, tehát jó pár hétig itt leszek.

A járdaszigetnél megáll egy taxi.

– Amíg itt van, pár napra elutazom a városból, de biztos vagyok benne, hogy Lily gondoskodni fog magáról.

A két férfi kezet ráz.

Jackson hozzám fordul, csábító mosolya kívül-belül megmelenget. Ahogy Joe kinyitja a taxiajtót, és vált néhány szót a sofőrrel, Jackson odahajol, hogy elbúcsúzzon tőlem.

– Nagyon várom, hogy gondoskodjon rólam! – suttogja, és arcon csókol. Beülök, még mielőtt észrevenné, hogy az arcomat elöntötte a pirosság.

Másnap, amikor beérek, körülnézek a teremben, és igyekszem ezt nem túl feltűnően tenni, hogy ne legyen olyan egyértelmű, kit keresek. Amikor meglátom azt a férfit, akit reméltem, hogy itt találok, éppen fénysebességgel ugrókötelezik, de a pillantása már előbb rám talált. Elvörösödöm attól, hogy észrevette, hogy keresem, és szinte visszarohanok a recepcióspulthoz. A nap folyamán időnként lopott pillantásokat vetek oda, ahol Jackson edz. Párszor észreveszi, és elmosolyodik. Szerencsére Caden nem lát meg. Már csak az hiányzik, hogy még egyszer jelenetet rendezzen a munkahelyünkön!

Hálás vagyok, hogy amikor Mr. Jóképű frissen, zuhanyzás után kilép az öltözőből, Caden már elment. Jackson megáll a recepcióspultnál, a haja nedves, törülköző van a nyakában, nagyon izgalmas látványt nyújt. Bár a teste láthatóan megfelelően kidolgozott, valahogy mégsem teljesen olyan, mint a többi srácé, akik a Ralley’sben edzenek. Valahogy más, és nem csak azért, mert nincsenek tetoválások a karján és hegek az arcán. Van benne valami, ami megkülönbözteti a többi harcostól – a beszédében és a viselkedésében tér el tőlük.

– Be kell vallanom, az utóbbi pár hónap e-mailjei alapján úgy gondoltam, hogy maga nagyon más lesz – mondom Jacksonnak, és próbálom figyelmen kívül hagyni azt, hogy milyen hatással van rám a sportolástól ruganyos, nedves teste. Az utóbbi hónapokban több e-mailt is váltottunk. Elküldtem neki a jelentéseket, amiket kért, és megválaszoltam a kérdéseit a Ralley’s-termekkel kapcsolatosan, hogy minél vonzóbb ajánlatot állíthasson össze a befektetőknek. Azonban a kommunikációnk szigorúan üzleti volt. Jackson végig hivatalos hangot ütött meg, nyoma sem volt a mostani játékosságnak.

– Mit gondolt, milyen leszek? – tudakolja Jackson, és leteszi a táskáját a földre.

– Nem tudom. Valahogy más. Talán idősebb – mosolyodom el. – Személyesen sokkal barátságosabb.

– Akkor az e-mailjeim öregek és barátságtalanok? – ugrat Jackson.

– Ezt nem mondtam. Csak olyan hivatalosak. Valószínűleg ezért gondoltam idősebbnek.

– Nos, remélem, hogy a valóság jobban tetszik, mint az, amit elképzelt.

Felnevetek.

– Igen, így van.

– Jó. Van még valami, amit elképzelt rólam, és amin a valóságban javíthatok?

Elvörösödöm. Több mindent elképzeltem, mint amennyit el szeretnék mondani, de nem akarom elárulni neki, hogy mióta tegnap megláttam, egyszerűen nem tudok másra gondolni.

– Minden nővel így flörtöl? – kérdezem félrehajtott fejjel, kacéran.

– Ez nem flört – válaszol Jackson szexi mosollyal.

– Nem? Akkor minek nevezné?

Jackson szeme felcsillan.

– Előjátéknak.

Égnek emelem a tekintetemet, próbálom nevetéssel elütni a megjegyzését, azonban olyan égő tekintettel néz rám, hogy biztos vagyok benne: nem tréfál. A gyomromban pillangók repdesnek, a tenyerem izzadni kezd. Gyerekkorom óta alfa-hímek vesznek körül, akiknek ami a szívükön, az a szájukon, ezért nehezen lehet zavarba hozni. Azonban van valami Jackson tekintetében, amikor rám néz, és amitől ismét kamaszlánynak érzem magam.

Próbálom visszaterelni a beszélgetést az edzőteremre. Az utóbbi időben elégszer kevertem az üzletet a magánélettel, és sajnos a magam kárán tanultam meg, hogy ez nagy hiba.

– És, hogy tetszik a termünk, Jackson? – tudakolom, miközben próbálok megmaradni a vonzó, kék szeménél, nem akarok lejjebb vándorolni a testén a tekintetemmel, ahol további izgalmas látvány vár. Ez a pasi így is elég öntelt, nem kell olajat önteni a tűzre.

– Azt hiszem, tetszeni fog itt. – Fanyar mosolya elég sokatmondó, és úgy érzem, megjegyzésének meglehetősen kevés köze van az edzéshez.

– Az emberek egyébként Jaxnek szólítanak.

– Nem Jacksonnak?

– A barátaim Jaxnek hívnak.

– Akkor barátok leszünk? – ugratom.

– Remélem – szélesedik ki Jax mosolya.

– Észrevettem, hogy Cadennek nem mondta, hogy szólítsa Jaxnek.

– Valami azt súgja, hogy Caden meg én nem leszünk barátok – vonja fel új barátom a szemöldökét, és ördögi vigyor ül ki arcára. Táskáját átveti a vállán. – Most mennem kell, videós konferenciahívásom lesz. Itt van holnap?

– Majdnem minden nap itt vagyok.

– Akkor holnap, Lily! – mosolyodik el Jax, és kisétál az ajtón.

{1} MMA, azaz Mixed Martial Arts, vegyes harcművészet