Mary Jo Putney

Az ezüst hölgy

Mary Jo Putney

Az ezüst hölgy

Áldottak 1.

A mű eredeti címe

Silver Lady

Copyright © 2023 by Mary Jo Putney

Published by arrangement with KENSINGTON PUBLISHING CORP., NEW YORK, USA and ANDREW NURNBERG LTD–BUDAPEST.

All rights reserved.

Hungarian translation © Gábor Emma

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GÁBOR EMMA

ISBN 978 963 452 927 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Johnnak, a „káosztanácsadómnak”, aki soha nem veszíti el a türelmét, mert ő is író, és mindent ért.

Köszönetnyilvánítás

A királyi haditengerészet története szerencsére az interneten is nagyon részletesen dokumentált. Egész listákat találhatunk arról, milyen típusú hajók álltak szolgálatban a különböző időszakokban, nevekkel, az ágyúk számával és a legénység létszámával együtt. A Wikipédián, az online szótárban a HMNB Devonport szócikk alatt hosszú és érdekes leírás található a hajógyárról, térképekkel és fotókkal együtt. Ez a bázis mindig is az egyik legjelentősebb létesítmény volt, 1730-ban a feljegyzések szerint kettőezernégyszázhatvannégyen álltak itt alkalmazásban.

Nagy szerencsémre megtaláltam a Kessinger’s Legacy Reprints kiadásában azt a beszámolót, amit az Amphion hadihajó 1800-ban bekövetkezett katasztrófájáról írt az egyik túlélő (Dreadful Explosion Of His Majesty’s Frigate Amphion, Of Thirty-Two Guns, in the Hamoaze, Plymouth Dock [1800] by One of the Survivors).

Fekete nap volt ez Plymouth Dock történetében, de az, hogy erről olvashattam, nagy segítséget jelentett a számomra Az ezüst hölgy hadi tematikájú részeinek megírásához. Hálás vagyok az emlékeit papírra vető túlélőnek, mert neki köszönhetően hiteles beszámolót olvashatunk eme tragikus eseményről.

Első fejezet
London, 1780

A színdarab igazán remek volt, de a Theatre Royalból kilépve csontig hatoló jeges szél fogadta Rhys és Gwyn Tremayne-t.

– A hintónk ott lesz, balra – szólt Rhys. – Csak szálljunk be minél hamarabb, és irány hazafelé! Mit szólnál, ha a mai estét a kandalló előtt fejeznénk be, egy pohár brandy mellett?

– Igazán csábító ajánlat – felelte Gwyn, és belekarolt a férfiba. Aztán mégis megtorpant. Erős megérzés kerítette a hatalmába. – De ezzel még várnunk kell. Először sétáljunk egyet!

– Csak nem érzékel valamit, ami arra vár, hogy megtalálják, Lady Tremayne? – kérdezte szelíd hangon Rhys. Minthogy a felesége Nagy-Britannia egyik legjobb keresője volt, tudta, hogy nem érdemes vitatkozni vele. Intett a hintónak, hogy kövesse őket.

– Valamit... vagy talán valakit. – Gwyn összehúzta magán a köpenyét, és céltudatosan átvágott a várakozó hintók és a színházból kiáramló emberek között, akik éppen vidáman tárgyalták a látottakat.

Befordultak egy sarkon, majd egy másikon, és a Covent Garden után máris egy szűk utcában találták magukat. Az utca felénél Gwyn megtorpant, azután belépett egy balról nyíló, sötét sikátorba, amelyet alig-alig világított meg a játszadozó holdvilág. A zsákutca végében egy halom törmelék tornyosult a kopott téglafalnak dőlve. Gwyn, mit sem törődve drága köpenyével, a fagyos földre térdelt, és halkan megszólalt:

– Most már kijöhetsz, kislegény! Tőlem nem kell félned.

Zörgés támadt, de nem jelent meg senki.

– Kapsz vacsorát, meleg szobát és meg is fürödhetsz, mit szólsz? – folytatta Gwyn a legmeggyőzőbb hangján.

Ekkor felcsattant egy gyerekhang:

– Nem akarok fürödni!

– Akkor kezdjük a vacsorával és a meleg szobával – felelte engedékeny hangon az asszony. – Hajlandó vagy előjönni? Nem fogunk bántani.

Rhys csendben megállt a felesége mögött. Tudta, hogy egy rettegő gyerek jobban megijed egy termetes, felnőtt férfitól, mint egy halk szavú nőtől. A törmelék megmozdult, és előbukkant mögüle egy maszatos kis arc. A fiúcska öt-hat éves lehetett.

Gwyn hátrasimította szőke haját, azután jobb kezéről lehúzta a finom bőrkesztyűt, és kinyújtotta a kezét a kisfiú felé. A gyermek habozva elfogadta a felé nyújtott kezet. Gwyn meleg tenyerébe fogta a fagyos ujjacskákat. A fiú szeme tágra nyílt, és megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Érzed, hogy bennem megbízhatsz, ugye? – kérdezte Gwyn.

A kisfiú gyanakodva nézett fel Rhysre.

– Benned talán, de benne is?

– Bennem is – szólt a lehető legmegnyugtatóbb hangján Rhys. – Nagyon jól meg tudok védeni másokat.

A fiú továbbra is aggodalmasan húzta össze a szemét. Rhys meg se moccant, Gwyn pedig tovább duruzsolt.

– Én Gwyn Tremayne vagyok. Téged hogy hívnak?

A fiú habozott, mintha a neve túl drága lenne ahhoz, hogy csak úgy akárkivel megossza. Aztán nagy sokára mégis megszólalt:

– Caden.

– Caden. Szép cornwalli vagy walesi név. A férjem és én is cornwalli családból származunk. – Gwyn tudta, hogy még nem végeztek a kereséssel. Visszafordult a törmelékhalom felé. – A barátod is kijöhet.

Caden ijedt kiáltással hátrahőkölt. Gwyn egy pillanatra attól félt, a kisfiú el akar rohanni, de ekkor vékony hangocska szólt ki a kupac belsejéből.

– Ne félj, Cade! Ők azok, akiket meg akartunk találni.

A törmelék közül előbukkant egy még kisebb fiú. Rongyos ruháiban szinte eltűnt a szemét között. Gwynre függesztette a tekintetét, és így szólt:

– Bran vagyok.

– Bran, mint Branok? – Gwyn újra kinyújtotta a kezét, és Bran habozás nélkül megfogta. Apró ujjait mintha jégből faragták volna. A sötétben nem sok látszott a két fiúból. Az biztos, hogy mindketten sötét hajúak voltak, de másban nemigen hasonlítottak. Bran szeme világos volt, Cadené pedig sötét, de a színük nem látszott tisztán a félhomályban.

– Testvérek vagytok?

A fiúk összenéztek.

– Most már igen! – szólt hevesen Caden. Csak merjen ellentmondani valaki!

Mindketten lágy, nyugati akcentussal beszéltek. Gwyn azon töprengett, vajon milyen utat járhattak be. Hogy kerülhettek Londonba? Úgy tűnt, Bran képes kifürkészni az emberek természetét, és eldönteni, mi a helyes lépés. Biztos, hogy Cadent is megáldotta a természet valamilyen képességgel, de talán más módon.

Ám mindez még várhat. Most az a legfontosabb, hogy megmentse a gyermekeket ettől a csontig hatoló hidegtől.

– Gyertek velem haza, ott melegben lehettek, és kaptok enni.

Bran reszketegen felemelkedett. Látszott, hogy alig áll a lábán a gyengeségtől és a hidegtől. Gwyn szíve belesajdult a látványba.

– Gyere, felmelegítelek már most. – Előrehajolt, a karjába vette Brant, majd felállt. A gyermek pillekönnyű volt, és jobb lapockáján a szakadt ing alatt kirajzolódott valami, ami Gwynt leginkább egy tetovált sárkányra emlékeztette.

Ám ez most mindegy is volt. A köpenye alá rejtette a kisfiút, akinek csak a feje látszott ki. A vékony kis test hidegen simult az övéhez.

– Most már jobban érzed magad?

Bran kikukucskált a köpeny alól, arcán elbűvölő mosollyal.

– Sokkal jobban, asszonyom.

– Nem! Nem vihetik el! – kiáltott Caden, és talpra ugrott.

– Ne félj, Caden, nem választunk el titeket egymástól – mondta Rhys, miközben maga is felemelte a nagyobbik fiút, és köré vonta a köpenyét.

Caden megpróbált ellenállni, de aztán úgy tűnt, a meleg mégiscsak megenyhíti.

A házaspár visszavitte a gyermekeket a szélesebb utcára, ahol már várta őket a hintójuk. A kocsis, Jones, sokatmondó pillantást vetett rájuk, de nem szólt semmit. Nem ez volt az első eset, hogy az úr és az úrnő gyermekeket mentett.

Rhys kinyitotta a hintó ajtaját. Tudta, hogy Cadennek kellemetlen, hogy cipelik, ezért beemelte a fiút a járműbe.

– Az ülésen találsz takarókat, teríts egyet magadra! – A gyermek felkapaszkodott a lépcsőn, hallatszott az anyag surrogása, ahogy bebugyolálta magát.

Rhys ezután besegítette Gwynt is a hintóba. Az asszony Brannel a karjában letelepedett a menetiránnyal megegyező ülésre. Végül Rhys maga is beült, becsukta az ajtót, és kiszólt a kocsisnak:

– Most már indulhatunk haza, Jones!

Miközben a hintó nyugati irányba zötykölődött a macskakövön, Gwyn megszólalt:

– Fiúk, hogy kerültetek Londonba?

A csend olyan hosszúra nyúlt, hogy az asszony már-már kételkedett benne, hogy választ kap a kérdésére. Végül Caden óvatos hangon megszólalt:

– Mit jelent az, ha valaki „áldott”? Apám is ezt mondta rám, mielőtt kidobott otthonról.

Gwyn szíve összeszorult a gondolatra, hogy egy ilyen kicsi fiúval ennyire vadállat módjára bánjanak, de a kérdés megerősítette abban, amit már amúgy is tudott.

– Az áldottak egyszerűen jobbak bizonyos dolgokban, mint a legtöbb ember. Lehet, hogy ügyesebben felismerik mások érzelmeit. Vagy jobbak a meggyőzésben, esetleg könnyebben találnak meg elveszett tárgyakat. Az is lehet, hogy meg tudják mondani, hogy valaki hazudik-e vagy igazat mond. Csekély áldások ezek, de hasznosak tudnak lenni.

Most Bran szólalt meg, vékonyka hangja keményen kopogott:

– Miért gyűlölnek minket az emberek?

Miközben Gwyn azon töprengett, hogyan is magyarázhatná el a vakbuzgóság fogalmát, Rhys válaszolt mély, megnyugtató hangján:

– Néha csak a félelem miatt. Néha irigységből. Vannak, akik egyszerűen késztetést éreznek arra, hogy mindenkit gyűlöljenek, aki más, mint ők.

Ez jó magyarázat volt. Gwyn, miközben Brant magához ölelte, csak ennyit tett hozzá halkan:

– Vannak, akik gyűlölnek, de vannak olyanok is, akik pontosan úgy szeretnek titeket, ahogy vagytok.

Második fejezet
London, 1803 kora tavasza

A brit belügyminisztérium felelt általánosságban a köz védelméért, de egyben az egyén biztonságáért is. A hivatal nemcsak a törvényes rend fenntartásában volt illetékes, hanem minden hírverést mellőzve működtetett egy titkosszolgálatot is, hogy a nemzetet és a népet érintő lehetséges fenyegetéseket felderítse.

Bran Tremayne a belügyminisztériumnak dolgozott, ahol kiválóan kamatoztathatta szokatlanabb képességeit is, és tudatában volt annak, milyen nagy felelőssége van a brit állampolgárok védelmében. Tudta, hogy létfontosságú és nagy jelentőségű munkát végez. Csak egy dolgot nem szeretett: beszámolókat írni.

Épp nagyban körmölte a legújabb beszámolóját arról, hogyan leplezett le egy tisztességtelen bírót Berkshire-ben, és milyen intézkedéseket tett az ügy megoldására, amikor hirtelen egy megérzés hasított bele. A tolla megállt a levegőben. Az ösztönei rendszerint ezüst szikrák és fonalak formájában öltöttek testet. Minél fényesebben ragyogott az ezüst, annál sürgetőbbnek bizonyult a helyzet.

Ezúttal gyenge ezüst vonalat érzékelt, ami a szülei házához vezetett. A tervek szerint egyébként is oda indult volna vacsorázni úgy egy óra múlva, de most rádöbbent, hogy azonnal mennie kell. Noha nem érzékelt veszélyt, azt biztosan tudta, hogy nem késlekedhet.

Felállt az asztala mellől, kissé megkönnyebbülve, hogy félbehagyhatja a beszámolót. Miután felvette a kabátját és kalapját, kilépett az irodából, amelyet Cadennel osztott meg. A bátyja szintén belügyminisztériumi ügyben járt el éppen, úgyhogy Brannek már hiányzott a társaság.

Enyhe késő délután volt, és a férfit kellemesen felfrissítette a Tremayne-házig megtett tízperces séta. Már épp a kulcsát kereste, hogy ajtót nyisson, amikor az hirtelen kitárult, és ott állt előtte az anyja. Az asszony, akinek szőke hajába csak itt-ott vegyült még néhány ősz szál, arcán őszinte örömmel fogadta a fiát.

Bran elmosolyodott.

– Egy olyan családban, ahol mindenki áldott, nem lehet váratlanul betoppanni, még akkor sem, ha túl korán érkezünk a vacsorához.

– Néha azért akadnak meglepetések, de téged nem sorolnálak közéjük. – Gwyn Tremayne melegen átölelte Brant. A karjai között a fiú mindig újraélte azt a varázslatos pillanatot, amikor Gwyn először ölelte át, és anyja helyett anyja lett azon a dermesztő, téli éjszakán.

Bran viszonozta az ölelést, majd gyorsan becsukta az ajtót, mielőtt a ház egyik macskája kiszökhetett volna az elegáns Mayfair városrész ismeretlen vadonjába.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy valóban váratlan vendégetek jött?

– De igen, épp elkerültétek egymást.

– És ezt sajnáljam, vagy ne? – kérdezte Bran, miközben az asszony belekarolt, és átvezette a kisszalonba. Bran megpillantotta magát a folyosó végén függő nagy tükörben, és mint mindig, most is meglepte a kifogástalan, fiatal úriember látványa. Soha nem felejtette el, amikor először nézett bele ebbe a tükörbe, sápadt, vézna kisgyermekként, Gwyn karjai közül. A ház tágas termeit és elegáns berendezését látva akkor azt hitte, királyi palotába került. Nem sok időbe telt, és rájött, hogy a Tremayne-ház többet ér, mint akármelyik palota: ez a ház egy igazi otthon.

– Gyanítom, hogy hamarosan te is találkozni fogsz a látogatónkkal.

Mindketten beléptek a szalonba, ahol már várta őket a magas, tekintélyt parancsoló Rhys, aki mindhármuknak töltött egy-egy italt.

– Brandy? – vonta fel a szemöldökét Bran, miközben az apja a kezébe nyomta a poharat. – Ennyire súlyos a helyzet?

– Azt mindjárt te magad is eldöntheted. – Gwyn elfogadta férjétől a sherryt, majd mindketten elhelyezkedtek a pamlagon. Mindig is szerették egymás közelségét.

Bran egy karosszékbe ült, velük szemben.

– Hát akkor meséljetek erről a látogatóról!

– Mr. Davey ügyvéd, Plymouthból érkezett, és Lord Penhaligon megbízásából jár el – kezdte Rhys. – Egy cornwalli férfit keres, aki nagyjából harmincéves, és a jobb lapockáján egy sárkánytetoválást visel.

Bran keze megrándult, a brandy az ujjaira löttyent.

– Mi az ördög! De miért?

– A fiatalember neve, akit keres, Branok Penhaligon, ő a plymouthi Lord Penhaligon harmadik és legifjabb fia – felelte Gwyn. – Mr. Davey elmondása szerint a fiú már korán az áldás jeleit mutatta, ezért dajkaságba adták, hogy ne zavarja a ház életét.

A Tremayne-házban Bran mindig is a nyugalmáról és az önuralmáról volt híres, de Gwyn szavai hallatán fellobbant benne a harag.

– Ördög és pokol! – De aztán nagy levegőt vett, és bocsánatkérően folytatta. – Bocsánat a kifejezésért. De én nem mondanám, hogy „dajkaságba adtak”. A leghitványabb angyalcsinálókhoz küldtek, ahova az emberek akkor adják be a gyermeküket, ha a legkevésbé sem érdekli őket, hogy él-e, hal-e. Fűtés nincs, étel alig, a nagyobbak a kisebbeket verik. Meg is haltam volna, ha Cade nem juttat ki mindkettőnket onnan. Hogy lehet, hogy azok az emberek, akik képesek voltak a szemétre dobni engem, most azt akarják, hogy visszamenjek hozzájuk?

– Mint kiderült, a két idősebb fiúgyermek meghalt, így te lettél az utolsó közvetlen örökös – mondta Rhys. – Lord Penhaligonban bizonyára erősebb a vágy, hogy legyen vér szerinti örököse, mint az a viszolygás, amit az áldottak iránt érez.

– Menjen a pokolba! – szűrte a fogai közt a szót Bran. Felemelte a poharát, és egyetlen, maró kortyintásra felhajtotta a brandyt. – Ugye nem szóltatok rólam ennek az ügyvédnek?

– Persze hogy nem – felelte Gwyn. – Azért keresett fel minket, mert tudják rólunk, hogy sok áldott gyermeket mentettünk már meg. Biztosítottuk róla, hogy majd körbekérdezősködünk.

– Megértjük, ha dühös vagy – folytatta komoly hangon Rhys –, de talán érdemes lenne átgondolnod a dolgot, mielőtt első felindulásból elvetnéd a lehetőséget.

– Természetesen igazad van. – Bran nagy levegőt vett, lehunyta a szemét, és összpontosított, hogy tisztán végig tudja gondolni, miért is kereshetik a Penhaligonok a megvetett, eldobott fiukat. Egy Davey nevű ügyvéd...

Miután a haragja csillapodott, és átgondolta mindazt, ami az imént a tudomására jutott, megérezte egy lüktető ezüst szál jelentétét, amely délnyugat felé, Cornwallba vezetett. Kifújta a levegőt, és kinyitotta a szemét.

– Azt hiszem, beszélnem kell Mr. Davey-vel, és valószínűleg Cornwallba is el kell mennem. Van egy olyan érzésem, hogy van valami Cornwallban, ami további nyomozást igényel.

– Személyes ügy, vagy a munkáddal kapcsolatos? – kérdezte Rhys.

Bran egy pillanatra elgondolkodott.

– Mindkettő. Úgy gondolom, hogy először is fel kell keresnem ezt a bizonyos Mr. Davey-t.

– Nem – szögezte le Gwyn. – Először is vacsoráznod kell.

Másnap reggel Bran megjelent az ügyvéd szállodájában a lehető legkorábbi időpontban, amit az udvariasság megenged. A portás megerősítette, hogy Mr. Davey a szobájában van, így aztán Bran lefirkantotta az egyik névjegykártyája hátoldalára, hogy Azt hiszem, én vagyok az, akit keres, és beküldte a kártyát az ügyvédnek.

Ezután leült egy kisebb szalonban, és várt. Az egyszerű helyiségben mindössze egy apróbb asztal és néhány szék állt. Bran elgondolkodott rajta, ne rendeljen-e teát, de azután elvetette az ötletet. Nem szórakozni jött.

Davey bámulatos gyorsasággal jelent meg a szobában, kezében Bran kártyájával. Tekintete a névjegyről látogatója arcára vándorolt.

– A kártya szerint az ön neve Branok Tremayne. Ön talán Lord és Lady Tremayne hozzátartozója?

– Ők a szüleim minden olyan értelemben, amelynek jelentősége lehet. – Bran felállt, és egy székre mutatott. – Beszámoltak nekem az ön látogatásáról, de rám bízták a következő lépést.

Davey helyet foglalt.

– Ön hasonlít a Penhaligonokra.

– Ezt sajnálattal hallom. – Bran újra leült. – Még nem állok készen arra, hogy levegyem az ingem, és megmutassam a tetoválást, de feltéve, hogy valóban én vagyok az, akit keres, rá tudna nekem világítani, mi okom lenne arra, hogy jogot formáljak az örökségre?

– Mind a birtok, mind a vagyon tekintélyes, és persze ott van még a nemesi cím is – felelte Davey.

– Soha nem vágytam címre, az anyagi helyzetemmel pedig meg vagyok elégedve, úgyhogy ezek nem különösebben nyomós okok a számomra – szólt Bran. – Mi vinne akkor arra, hogy feleljek a hívásra?

– A kíváncsiság? – vetette fel Davey, és a szemében pajkos szikra villant.

Bran már-már felnevetett. Kezdett rokonszenvet érezni az ügyvéd iránt.

– Valóban van bennem kíváncsiság, de mégis miféle család ítéli a nem kívánt gyermekeit éhezésre és korai halálra? – kérdezte Bran, akaratlan keserűséggel a hangjában.

– Egy eszetlen család – hangzott a meglepő válasz Davey szájából. – Minden gyermek egy áldás, de Lord Penhaligon, hogy is mondjam... nagyon ódivatú.

– Így mondják udvariasan azt, hogy önfejű zsarnok? – kérdezte Bran.

– Az ügyvédi etikett tiltja, hogy erre a kérdésre válaszoljak.

Bran most már biztos volt benne, hogy kedveli Davey-t.

– Meséljen a famíliáról! Mindannyian osztják Lord Penhaligon előítéleteit? Milyen a család többi része? Hogyan haltak meg az idősebb fiúgyermekek? – A kimondott szavak váratlan erővel ütötték meg Brant. Most tudatosult benne igazán, hogy volt két bátyja, két édestestvére, akik meghaltak, és már soha nem ismerheti meg őket. Mindez furcsa érzés volt a számára.

Az ügyvéd a homlokát ráncolta.

– Az idősebbik, Arthur, meglehetősen vad volt. Mialatt Londonban lakott, párbajba keveredett, és belehalt a sebesüléseibe. A második fiú, George, nagyon szeretett hajózni. Két hónappal ezelőtt a tengerbe veszett egy viharban. Van még egy leány is, Glynis, ő a legfiatalabb, de persze ő nem örökölhet. Lady Penhaligon rendkívül zárkózott hölgy, de akik ismerik, nagyra tartják.

Bran gyanította, hogy Lord Penhaligon – a saját apja, te jó ég! – igazi zsarnok lehet, aki rettegésben tartja a család nőtagjait. Bizonyára megveti majd ezt az embert, ha egyáltalán találkoznak valaha is.

Különös. Mindig is úgy érezte, hogy a Tremayne család a legtöbb, amit bárki is kívánhat, vagy amire az életben szüksége lehet, mégis kíváncsiság fogta el a vérrokonai iránt. Ráadásul nem hagyta nyugodni az az érzés, hogy Cornwallban valami nincs rendjén, és ennek utána kell járnia.

– Azt az utasítást kapta, hogy keresse meg a Penhaligonok örökösét, és hurcolja magával Plymouthba?

– Lényegében igen. Lord Penhaligon arra kért, hogy találjam meg az elveszett fiát, akit azután haladéktalanul kísérjek a Penhaligon-kastélyba – felelte Davey. – Biztos volt benne, hogy Branok meglepődik majd, de hálás lesz, és boldogan költözik be a kastélyba, hogy azonnal belevesse magát minden fortély elsajátításába, amit a birtok igazgatása megkíván. Bízik abban is, hogy Branok még nőtlen, és készséggel frigyre lép az őlordsága által megfelelőnek tartott arával.

– Penhaligon valóban olyan naiv, hogy mindezt biztosra veszi?

– Nem naiv, de hozzászokott, hogy engedelmeskednek neki.

– Remélem, jól kezeli a csalódást is – szólt szárazon Bran. – Ki lesz az örökös, ha az ön küldetése kudarccal zárul, és nem találja meg az elveszett Branokot?

Davey egy pillanatig hallgatott, csak azután válaszolt.

– Lord Penhaligonnak van egy másod-unokatestvére, akit mélyen megvet. Úgy hallottam, ennek az unokafivérnek született egy fia, ő a következő az örökösödési sorban, ám őlordsága természetesen jobban örülne, ha a saját fia lenne a várományosa.

– Még akkor is, ha az a fiú áldott?

– Úgy vélem, önt tekinti a kisebbik rossznak a kettő közül – felelte rezzenéstelen arccal Davey.

Brannek határozottan tetszett az ügyvéd humora.

– Tehát őlordsága igazán kétségbe van esve.

Davey komolyabb hangon folytatta:

– Lord Penhaligon egészsége megrendült. Reméli, hogy megtalálja a fiút, akit mindig is szeretett volna, azok helyett, akiket ténylegesen felnevelt.

– Talán jobban járt volna, ha rendesen bánik a gyermekeivel – jegyezte meg Bran. – Pusztán kíváncsiságból kész vagyok arra, hogy látogatást tegyek a Penhaligon családnál, és magam is képet alkossak róluk. Nem fogok sokáig maradni, és nem fogok a szülői házban megszállni. Van a közelben tisztességes fogadó?

Davey elgondolkodott.

– Lord Penhaligon nem fog örülni, ha nem lesz hajlandó a kastélyban lakni, de ez legyen az ön gondja. A közelben nincs olyan fogadó, amit jó szívvel ajánlhatnék, de a kastélyhoz tartozik egy özvegyi ház. Ott kényelmesen ellakhat, miközben a családhoz sem lesz túl közel. Ez a lakhely talán megfelel majd önnek, ám Lord Penhaligon mindent meg fog tenni, hogy önre kényszerítse az akaratát.

– Afelől nincs kétségem – szólt Bran. – De tőlem nyugodtan elzengheti a kívánságait, nem fogom meggondolni magam, mivel nem rendelkezik semmivel, ami számítana nekem.

– Ez kétségkívül az előnyére válik majd. – Az ügyvéd félrebillentette a fejét. – Ha ön valóban Branok Penhaligon, és úgy döntött, hogy eljön Plymouthba, arra kell kérnem, hogy mutassa meg nekem a sárkánytetoválást.

Bran tudta, hogy ez elkerülhetetlen lesz. Egy hosszú pillanatig habozott. Ha nem mutatja meg a tetoválást, bármikor megtagadhatja, hogy ő valóban Branok Penhaligon lenne, és megszabadulhat minden bonyodalomtól, amit az öröksége jelentene.

Ám belátta, hogy ezt most meg kell tennie, bármi is legyen az ára. Felállt, levette a kabátját, a nyakkendőjét és az ingét, majd Davey felé fordította a hátát. Hallotta, ahogy az ügyvéd közelebb lép, hogy jobban szemügyre vehesse a tetoválást. Kényelmetlenül érezte magát így félmeztelenül, egy idegen előtt. Szerencsére a másik nem ért hozzá.

– A tetoválás elhalványult és eltorzult, mivel még kisdedkorában készítették, de kétségkívül a Penhaligonok sárkányának tűnik – szólt csendesen Davey. – Úgy gondolom, ön valóban a nemes Branok Penhaligon.

– Soha nem leszek az az engedelmes fiú, akit Lord Penhaligon elképzelt magának. – Bran felvette az ingét és a kabátját, és újra tiszteletre méltó külsőt öltött. – De úgy gondolom, el kell mennem Cornwallba, és meg kell ismerkednem a családdal.

– Ezt kíváncsian várom – jegyezte meg Davey. – Ön ugyanolyan makacsnak tűnik, mint az apja.

Brannek a legkevésbé sem tetszett a gondolat, hogy bármi közös legyen benne és Lord Penhaligonban.

– Az én apám Rhys Tremayne, Anglia legkifogástalanabb úriembere. Fogadok, hogy két hét sem telik bele, és az ön zsémbes munkaadója máris hívatni fogja, hogy hivatalosan is kizárjon az örökségéből.

– Lehetséges, de a törvény szerint ön az örököse, és ön lesz a következő Lord Penhaligon. – Davey arcán látszott, hogy mulattatja ez a gondolat. – Készen áll arra, hogy elutazzon velem Cornwallba holnapután?

Bran meghányta-vetette magában a dolgot, és megrázta a fejét. Még be kellett fejeznie, amin dolgozott, és egyébként sem akart olyan színben feltűnni, mint akinek túl sietős volna a dolog.

– Mához egy hétre tudok elindulni. Jól sejtem, hogy önnel együtt kell ellátogatnom a kastélyba ahhoz, hogy a nyomozása sikerét bizonyíthassa?

– Az lenne a legjobb. Van egy irodám Plymouthban. Ha ott felkeres, elmehetünk együtt a kastélyba. – Davey átadta Brannek a kártyáját, rajta az irodája címével, és megegyeztek a találkozó pontos időpontjában.

Bran elvette a névjegyet. Mibe keveredett?

Az indulás előtti estén Bran, miután a csomagolással végzett, leült, hogy üzenetet írjon Cade-nek. Ekkor nyílt az ajtó, és megjelent a bátyja teljes valójában. A magas, vállas fiatalembert még az út pora fedte, de így is tiszteletet parancsoló jelenség volt. Bran felnézett, a szemében öröm csillant.

– Cade! Azt hittem, csak a jövő héten jössz haza.

– Elfogott egy érzés, hogy éppen bajba sodrod magad, ezért úgy gondoltam, jobb lesz, ha mielőbb hazajövök, és kihúzlak a csávából – felelte a bátyja, és az egyik székre dobta a kabátját. – Mi történt?

– Nem mondanám épp bajnak. – Bran felállt az asztala mellől, és vörösbort töltött két pohárba. – Mint kiderült, én vagyok a harmadik és egyetlen életben maradt fia valami Lord Penhaligonnak, Plymouthból. A jobb lapockámon levő tetoválás egy bélyeg, amit babakoromban égettek a bőrömbe, ha netán őlordságának bármikor szüksége lenne arra, hogy azonosítson.

Cade eleresztett egy káromkodást, és felhörpintette a bora jó részét, csak azután ült le a Brannel szemközti székre.

– Hallgatlak.

Amikor Bran végzett a beszámolóval, Cade megkérdezte:

– Miért működsz velük együtt? Csak annyit kellett volna tenned, hogy nem feded fel a tetoválást.

– Valóban elgondolkodtam rajta, hogy nemet mondjak – vallotta be Bran. – De nem hagy nyugodni az érzés, hogy ezt most meg kell tennem. Te is tudod, hogy motoszkált már bennem a gondolat, hogy a délnyugaton történik valami, aminek utána kell járnom.

– Igen, ezt említetted. – Cade a homlokát ráncolta. – Azt hiszem, olyan következményekre számíthatunk, amiket el sem tudsz képzelni.

– És akkor most megijedjek, vagy izgatott legyek?

Cade habozott, a tekintete egy percre a semmibe révedt.

– Mindkettő.

Bran ivott egy kortyot a borból, és azt kívánta, bár ne tudná megérezni Cade ilyen bizonyossággal a közelgő veszélyt.

Harmadik fejezet

Egy örökkévalóság óta a sötétségben lebegett. Időnként közelebb húzták a fényhez. Kapott enni, kirángatták az ágyból, és körbejártak vele, azután engedték, hogy visszasüppedjen a sötétség tudattalan tengerébe. Úgy hívták őt: Lány.

Két kéz felhúzta, egy székhez vezette, és enni adott neki. Bableves.

Miközben a levest kortyolta a bögréből, hangokat hallott maga körül. Először a durvábbik hang szólalt meg, amely ahhoz az emberhez tartozott, akire úgy gondolt: a Varjú.

– Biztos vagy benne, hogy vissza tudod majd hozni ebből annyira, hogy megcsinálja, amit kell, amikor eljön az idő? Már nem sok van hátra.

A másik hang azokhoz a kezekhez tartozott, amelyek enni és sétálni vitték őt. Egy magasabb, női hang: a Seregélyé.

– Meg fogja csinálni. A képessége nagy erejű, és csak egyre erősebb lesz, minél többet pihen. Csak szólj két-három nappal előre, amikor közeleg az idő, hogy fel tudjam rendesen ébreszteni.

– Eszik eleget? Nagyon vékony.

– Sovány, de erős – mondta a Seregély. – Minden nap kiviszem sétálni, hogy egészséges maradjon.

A szavak csak jelentés nélküli hangok voltak. A Varjú elment. Lány megette a levest, és kiüresedetten várta, mi következik.

– Eljött a séta ideje – mondta a Seregély, és talpra állította Lányt. – Már majdnem besötétedett, és hűvös van. Ez a kendő kelleni fog.

A Seregély körbetekerte Lány vállát egy hosszú, szúrós gyapjúkendővel, és kivezette őt. A bal karját szorosan fogta. Friss levegő, a tenger fuvallata, sűrűsödő éj.

A Seregély végigvezette őt egy ismerős ösvényen az erdőn át. Gyorsan sötétedett, és szitálni kezdett az eső. A Seregély megállt, és megpróbálta megfordítani Lányt.

– Ideje visszamenni.

Lány ellenállt. Valami megváltozott. Érzett... egy szikrát valahol az éjszakában. Valami vagy valaki húzta maga felé. A sötétség kissé tisztult. Rájött, hogy az őt körülvevő ürességgel valami nincs rendben, hogy egyszer volt valami más is. Volt egy másik neve...

A Seregély kimondott egy dühös szót, amit Lány nem ismert fel, és Lány homlokára tette a kezét. A tenyeréből sötétség áradt.

– Azt csinálod, amit mondok, Lány! Vissza kell mennünk, mielőtt jobban elered az eső.

Újra köré zárult a sötétség, de nem olyan erősen, mint addig. Miközben jámboran gyalogolt vissza a ház felé az esőben, magában őrizte a tudást, hogy volt valami a sötétségen túl is.