BRASKÓ CSABA

Múzsa

Braskó Csaba

Múzsa

PARTVONAL

© Braskó Csaba, 2013, 2021

Múzsa © Partvonal Könyvkiadó, 2021

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2021

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-6058-75-1

Fodor Ákos:

3 negatív szó

nincs

semmi

baj

Előszó

1989-ben, pár hónappal R. D. Laing halála után volt annak a filmnek a bemutatója (Did You Used To Be R. D. Laing?), amiben én is szerepeltem, mint a mester tanítványa. Az egyik jelenetben, egy pszichológusokkal teli teremben vállon ver és rám szól: „Reframe, buddy!” Nem kell megoldás, ha nincs probléma. Nem tudsz aludni? Isten-adta talentum, legyél csillagász vagy éjjeli őr!

Amikor egy kóbor kutya betévedt a történelemórára, mindenki vele játszott, és senki sem figyelt a tanárra, Neil Postman nem a kutyákat akarta kitiltani az iskolából, hanem izgalmasabb tanárt keresett. Teaching As A Subversive Activity című könyvében sok hasonló meglepetéssel találkozhatunk.

1971-ben Palo Alto-ban találkoztam Paul Watzlawickkal, aki a Change című könyv szerzője. Azt tanította, hogy a változáshoz nem kell hét év pszichoanalízis, néha öt óra is elég kizökkenteni egy embert a szokásaiból.

Michael Philips a Seven Laws Of Money című könyvében olyanokat mond, hogy vagy pénzre van szükség vagy barátokra, de nem kell mind a kettő. És hogy ha két ember ugyanazt a célt akarja elérni, de az egyik szegény és a másik gazdag, mindkettő sikeres lehet, a szegénynek legfeljebb több időbe fog kerülni.

Nem régen halt meg David Smail, brit pszichológus, akinek minden könyvét elolvastam, olyan egyszerűen fogalmazott, olyan sebesen vágta ketté a gordiuszi csomókat, hogy libabőrös lettem. A boldogtalanság fő oka a hatalomnélküliség, írta. Azt állította, hogy nem sokat tehet egy ember a másikért. Talán csak annyit, hogy bátorítsuk egymást.

Mindezt azért írtam le, hogy bátorítsam az olvasót: Braskó Csaba Múzsa című könyve ide tartozik. Ő meg Laing, Postman, Watzlawick, Philips és Smail közé. Csak mosolyogni tudok.

Feldmár András

1
Haladunk

A Természet azokba, akiket nagyra szán, többnyire egy hiányt, egy elégedetlenséget olt, hogy azzal viaskodva fejlődjenek. Az igazi nagyság nem adottság, hanem egy nyugtalan emberfölötti vágy. Minden érték: szerzett.

KOSZTOLÁNYI DEZSŐ

– A csiga és a teknős hosszú útra indult. Mentek, mendegéltek már vagy egy álló napja, amikor a csiga megszólalt: „De jó, hogy ilyen lassan megyünk!” – és haladtak tovább. Eljött a második nap, és a csiga ismét megjegyezte: „De jó, hogy ennyire lassan megyünk”, majd folytatták tovább az útjukat. Így történt ez a harmadik napon is, amikor a teknős már nem bírta tovább, és megkérdezte: „Te csiga! Miért jó az, hogy ilyen lassan megyünk?” Mire a csiga így válaszolt: „Mert rossz irányba haladunk.”

Éva és Vali is felnevetett a viccen, de amilyen gyorsan kibukott Évából a nevetés, olyan hirtelen komorult el az arca. Egyébként is sokat agyalós típus volt, mindenben szeretett jeleket látni, így hirtelen ennek a viccnek a hatására is tudatosult benne, hogy lényegében ő maga is rossz irányba tart. De mielőtt bármit is végiggondolhatott volna, pillanatok alatt egy furcsa érzés kerítette hatalmába. Bevillant az éjjel látott álma, és egy borzongató déjà vu érzés fogta el.

– Nekem most déjà vu érzésem lett hirtelen… – mondta ki önkéntelenül. – Azt hiszem ezt… ezt én megálmodtam éjjel – hallotta a saját hangját önmaga számára is meglepő módon a lány.

Éva késésben volt, mint szokás szerint minden reggel. Fél órával nyitás előtt már a kávézóban kellett volna lennie, ehhez képest egy órával azután ért csak be a munkahelyére. Mire beesett az ajtón, addigra Vali már nemcsak rég elintézte az ilyenkor szokásos teendőket, de elvitte a reggeli rohamot is teljesen egyedül. Ahogy odapillantott az ajtón berontó alakra, egy villanásra átsuhant tekintetén a rosszallás, miközben kitöltötte a pultnál ülő vendég paradicsomlevét.

Éva szeme meg is akadt az italon és a srácon, aki ott ült. Úgy érezte, valami nem stimmel. Nem ilyen a szokványos reggeli kép. Összecsukta az esernyőjét, és bedobta az esernyőtartóba, s miközben kibújt a kabátjából, sietős léptekkel haladt a pult mögötti személyzeti helyiség ajtaja felé. Ahogy azonban fültanúja volt a srác Valihoz intézett viccének, megállt mellettük, várva a csattanóra.

„Mit traktálom őket ezzel? Azt fogják hinni, a figyelmet akarom elterelni a késésemről…” – gondolta, de már késő volt.

– Mesélj erről! – fordult a vendég Éva felé, és kíváncsian tekintett fel rá. A lány nehezen kezdett bele, zavarban volt, komplett hülyének érezte magát, és persze ezt az egészen abszurd helyzetet.

– Éjjel valami borzasztó furát álmodtam, de már nem is emlékszem rá pontosan. Arra ébredtem, hogy csipogott a telefonom. Kaptam egy sms-t a banktól, hogy jó sok pénz érkezett a bankszámlámra. Aztán összekaptam magam, elindultam ide a kávézóba. Csak homályosan emlékszem a történtekre, de erre, ahogy nevetünk a Valival, teljesen tisztán, mert pont erre ébredtem fel. Másodszorra. Totál beleborzongtam, hogy te jó ég, az előző ébredésem nem is volt valóság, és kezdhetek megint készülődni…

Majd, mielőtt bármelyikük is válaszolhatott volna, berohant a pult mögötti ajtón, hogy átöltözzön.

Mire visszaért, épp elkapta tekintetével, ahogyan a srác mögött bezáródott a kávézó ajtaja. Kissé értetlenül mosolyogtak egymásra kolléganőjével.

– Tényleg paradicsomlevet ivott? – kérdezte Valit Éva.

– Tényleg kaptál pénzt a banktól? – kérdezett vissza a kolléganő.

– Ugyan.

– Pedig anyukádtól kitelhetne. :)

Vali derűs lány volt, elcsevegtek, míg eltelt a délelőtt azon része, amikor mintha minden áldott nap Harry Potter láthatatlanná tévő köpönyege borult volna rájuk, s mintha az egész város megfeledkezett volna az apró kávézóról. Ám csevegés közben Éva gondolatai máshol jártak.

„Mert rossz irányba haladunk” – visszhangzott a fejében a srác viccének utolsó mondata.

Éva három éve szinte mindennap késésben volt. Nem igazán tudta jól beosztani az idejét, így a mindennapi rutin közé tartozott nála a rohanás is. A mai pedig csupán annyiban különbözött az összes többitől, hogy valóban pocsék napnak indult. Ébredés után a képtelen álom hatására rögtön elöntötte a szomorúság, majd eszébe jutott az összes dolog, ami miatt gyatra kedve lehetett.

Bármennyit sóhajtozott, nagyon úgy látszott, hogy nem is igen fog még jó ideig kikeveredni a gondok katyvaszából. Ráadásul – mintha az idő is a kedvét tükrözte volna – vigasztalanul esett az eső. Az ablak túloldalán elterülő város magába fordult, piszkosszürke, semmitmondó ködbe burkolózott fázósan, majd dideregve a fal felé fordult, hátat mutatva bárkinek, akinek csak eszébe jutott, hogy az utcáit rója, szépségét csodálja vagy titkait kutassa.

A lány bamba tekintettel bámult ki a szutykos szürkeségbe.

Minden reggel pontban nyolckor nyitott a kávézó, de előtte bő fél órával már ott kellett volna lenniük mindkettőjüknek a kolléganőjével. Körülbelül ennyi idő volt, ameddig kipakolják a teraszra azt a pár asztalt, bekapcsolják melegedni a kávégépet és felkészülnek a munkára.

A tulajdonos szeszélyes figura volt, kiismerhetetlen, és bár időnként voltak emberi megnyilvánulásai, mind a négy lány utálta, aki itt dolgozott. Éva azt szerette, ha Valival osztják be. A másik két lányt alig ismerte, másrészt pedig Vali volt a kisfőnök, mivel ő dolgozott itt a leghosszabb ideje, és ki tudta menteni Évát a sorozatos késéseinek következményei alól.

A nyolc-kilenc közötti egy órát leszámítva délelőtt elenyészően kevesen jártak be, így ilyentájt ő is álmoskásan a kávéját szürcsölgethette – már amikor időben beért. Ma azonban ehhez sem volt kedve, és most igazán nem bánta volna, ha senki nem jön be. Sőt akár egész nap el tudta volna viselni azt, hogy egyedül vannak Valival. Nem érzett magában erőt ahhoz, hogy a vendégekkel jópofizzon, sertepertéljen körülöttük.

Mire zárás után kifáradva hazaindult, már elállt az eső. Lehajtott fejjel bandukolt, a pocsolyákat nézte a hazavezető útig. Kinyitotta az ajtót, letette a kulcsot, levette a cipőjét, töltött egy pohár kólát, amit egy hajtásra meg is ivott, majd fürdeni ment. A meleg vízzel teli kádba beleereszkedve, lassan lehunyta a szemét, elengedte magát, hátrahajtotta a fejét, sóhajtva megállapította, hogy ez a legjobb dolog, ami ma történik vele, és hálát adott az égnek, hogy végre nem kell fel-alá rohangálnia.

Vagy húsz perc után, amitől teljesen ellazult, befeküdt az ágyba. Kapcsolgatni kezdett a különböző tévécsatornák között, de valahogy mindegyik érdektelen volt. Szerette volna elűzni a fejében kavargó gondolatokat, de nem sikerült. Egyre inkább gyötörte az a nyomasztó álom, amit képtelen volt megfejteni. Aztán eszébe jutott a reggeli déjà vu, amihez foghatót még sohasem élt át, majd erről rögtön a paradicsomleves fiú vicce köré összpontosult a figyelme.

„Mert rossz irányba haladunk.”

Vasárnap későn kelt. Első mozdulata a telefonja volt, de azt a banktól várt fránya sms-t jelentő apró borítékot csak nem látta villogni a kijelzőn.

Vállat vont hát, s elkönyvelte, hogy az álom ezen része bizony nemigen fog megvalósulni. Mivel pedig aznapra nem őt osztották be, így pihenhetett tovább. Az ágyban fekve épp azon morfondírozott, régen mennyire mások voltak a szabad vasárnapok. Kéthetente az anyjánál ebédeltek általában, de a kapcsolat fokozatosan tönkrement. Az ebédek gyakorlatilag mindahány alkalommal veszekedésbe torkolltak, így amióta végleg megromlott ez a kapcsolat, természetesen a szeánszok is elmaradtak.

Már két és fél éve, hogy elköltözött otthonról, ide, ahol most lakott. Az anyja vette ezt a lakást, de nem olyanformán, ahogyan Éva szerette volna, bármennyit próbált is a lelkére beszélni. Orvos volt, ráadásul jó orvos, kizárólag magánpraxissal. Megengedhette volna, hogy megvegye az egészet, de valamilyen – kizárólag az anyja által érthető – nevelő célzattól vezérelve csak a felét fizette ki, a másik felét Évának kellett beleadnia. Ő pedig ezt mi másból, mint kölcsönből próbálta megoldani. Hitelt vett fel, amit viszont persze alig tudott fizetni. Az anyja úgy gondolta, nagyvonalú és okos lépés volt ez, Éva viszont óriási tehernek érezte, és sokkal jobban örült volna, ha olyan lakást tudnak venni, ami az ő mércéjével is megengedhető. Ez a konfliktus persze csak a rengeteg vita kisebb részét szülte, volt még elég terület, ahol a „nem értünk egyet” kifejezés úgy aránylott a valódi viszonyhoz, mint egy papírcsónak az óceánjáróhoz. Nagyon gyorsan eljutottak odáig, hogy már nem is találkoznak, nem is beszélnek egymással. Ráadásul mindketten makacs természetűek voltak, és Éva megunta már a gyerekkora óta tartó állandó kardozást az anyjával.

Most pedig egyedül feküdt az ágyban vasárnap délelőtt, és a szokásos mosáson és bevásárláson kívül semmi extra nem várt rá. Csupán egyetlen szabadnapja volt, ilyenkor legszívesebben a barátaival szeretett találkozni, de most hozzájuk sem igazán volt kedve.

A pasijával, Márkkal épp szünetet tartottak, ami abban nyilvánult meg, hogy hosszas veszekedések árán elérte a fiúnál, hogy elköltözzön és szedje össze magát végre. Jó ideje úgy érezte már, a problémákat nem közösen viselik, hanem egyedül csak ő. Semmiben sem segített, mindenhez csak kérdéseket fűzött, semmit nem lehetett rábízni már. Ez is nehezítette a helyzetét, egyfelől, mivel érzelmileg még kötődött hozzá, másfelől viszont sokat jelentett, hogy Márkkal osztoztak a rezsin.

Persze volt még valami: a baráti társaság is közös volt. Ma pedig aztán végképp semmi kedve nem volt hozzá, hogy valamelyik barátjukat meglátogatva belefusson a fiúba.

Elhúzta a függönyt, kibámult az ablakon, és beleborzongott a látványba: a nedves utcák kihaltak voltak, elgyötört, tompa fény derengett a vastag felhőkön keresztül, ami képtelen volt életet lehelni a szeme elé táruló képbe. Sehol egy esernyő védelme alatt megbúvó alak, sehol egy autó, száguldó motoros, járdán elsuhanó bringás… mintha egy zombifilm kidobott díszletházait bámulta volna a leheletétől bepárásodó ablaküvegen keresztül.

A kísérteties látvány hatására úgy döntött, ma kihagyja a vásárlást, inkább rendel valami kaját, és megnéz pár filmet.

Hétfőn természetesen szintén késett, de ezúttal csak néhány percet. Valival elkezdték rendezni a placcot, és készülődtek. Csendes volt a hétfő – ahogy általában a hétfők itt, ezen a helyen –, ő pedig nyúzottnak érezte magát attól a sok mindentől, ami benne volt. Ahogy levette a székeket az asztalok tetejéről, úgy érezte magát, mintha alvás helyett egy bányában robotolt volna egész éjjel.

A pénz, amit itt keresett, nem volt túl sok, de legalább biztos volt, és úgy érezte, a legnagyobb szüksége éppen erre a biztonságra van. A hiteleket fizetni kell, a számlák könyörtelenül érkeznek, egyik a másik után…

Három éve dolgozott itt, ugyanabban a ritmusban. Anno nem így képzelte el, de nyugtatta magát, hogy most épp ez jutott. Felvételizett az Iparművészetire, ahova nem vették fel, majd elvégezte a művelődésszervező szakot, de azzal a végzettséggel meg nem tudott elhelyezkedni.

Mondjuk nem is nagyon erőltette, igaz, ami igaz.

Így hát nem igazán voltak távlati tervei, inkább csak a mindennapokra próbált fókuszálni. Néha azért elkalandoztak a gondolatai, elképzelte, mi minden lehetne másképp, és ha másképp volna, milyen más élet várhatna rá, de aztán a mindennapi valóság kíméletlenül visszarántotta az álmodozásaiból, aminek végső soron titokban örült, hiszen így sohasem tudott igazán fájni az, ami nincs, de lehetne. Olykor persze elöntötte az elégedetlenség érzése, haragudott mindenre, mindenkire, az egész világra, nyugtalanság öntötte el egész lényét, és nem találta sehol sem a helyét.

De egyelőre egyetlen stabil dolog volt az életében, az pedig ez a munkahely volt, minden nyűgével, keservével együtt.

2
Problémák

A tanítványok a folyóparton üldögéltek. Az egyik megkérdezte:

– Ha beleesnék, megfulladnék?

– Nem – mondta a Mester. – Nem a beleeséstől fulladsz meg, hanem a bent maradástól.

ANTHONY DE MELLO

Kedden ismét egy mindenre alkalmatlan, hiábavaló szabadnap, szerdától azonban húzós lesz – pillantott Éva a beosztásra. Alig várta, hogy elteljen a nap, ami pedig még el sem kezdődött.

Tíz óra előtt tíz perccel megjelent a különc kis figura. Vali kuncogva súgta oda Évának:

– Na, megérkezett Mr. Paradicsomlé. :)

Ezen mindketten elmosolyodtak.

– A szokásos? – kérdezte Vali, mire a fiú mosolyogva bólintott, s a tekintete megállapodott Éva fáradt arcán.

– Te vasárnap is buliztál? – kérdezte enyhén irigykedő mosollyal. Éva felvont szemöldökkel válaszolt:

– Szó sincs bulizásról… más gondom is van, mint a szórakozás.

„Muszáj innom egy kávét. Már a bajaimmal traktálom a vendégeket” – gondolta Éva csüggedten.

– Nem akartam tolakodó lenni, elnézést. Azért azt megjegyzem: az embereknek ilyen korban általában jó problémáik szoktak lenni.

Ahogy ezt kimondta, Éva nem volt benne biztos, hogy jól értette. Mögötte zúgott és sziszegett a mosogatógép, ahogy épp küzdött a kávéscsészékre költözött makacs foltokkal. Ráadásul, amit a srác mondott, annak semmi értelme nem volt. Vali is épp mellette állt a pultban, így egyszerre kérdeztek vissza meglepődve ezen az ellentmondásosnak tűnő megjegyzésen:

– Jó problémák?

– Persze. Az olyan probléma, amin az ember hosszasan tépelődik, pedig akár így, akár úgy dönt, mindenképpen jó vége lesz.

– Én ezt nem értem – húzta fel a szemöldökét Éva.

A fura fiú egy lendülettel megitta a paradicsomlevet, láthatóan igen szomjas volt. Egy szalvétával gondosan megtörölte a száját, majd rövid magyarázatba fogott:

– Például, amikor valaki épp leválik a szüleiről, az majdnem mindig konfliktussal jár. Költözés, pakolás, mikor jössz, mikor viszed el végre, ne is lássalak, ahhoz hozzá ne nyúlj. Egy ilyen konfliktusnak két kimenetele lehet. Az egyik, hogy egy ideig nem állnak szóba egymással, a fiatal elindul egyedül, amiből megtanul önállósodni. A másik lehetőség pedig az, hogy nyel egyet, lead az egójából, és kialakít egy érettebb beszélgetést a szülőkkel. Tehát bárhogy dönt is, mindkét lehetőség a hasznára válik.

Épp hogy befejezte a mondatot, lazán pénzt helyezett a pultra, kedvesen elköszönt, és kisétált a kávézóból.

Évának földbe gyökerezett a lába attól, amit hallott – hisz ez róla szólt! Mintha az anyjával való kapcsolatát idézte volna az ismeretlen srác! A röpke találkozás és az elhangzottak hatása alatt csak állt és bámult, amikor Vali kicsit meglökte:

– Figyelj! Te ismered ezt a fickót?

– Én? – hökkent meg Éva. – Én azt hittem, hogy a te ismerősöd.

– Nem az. Akkor lehet, hogy gondolatolvasó? :)

Pénteken is menetrend szerint történt minden, vagyis annyira unalmas volt, mint naphosszat egy követ bámulni a sivatagban. Ez zavarta Évát leginkább, hogy semmi olyan dolog nem történik, ami bármi módon is próbára tette volna vagy alkotásra készteti. Talán még élvezni is tudta volna a munkáját, ha végre leküzdendő kihívásokkal találja magát szembe, ha van min gondolkodnia, ha használhatja a kreativitását.

De itt erre nemigen volt szükség. Nem volt igazi vendéglátós, ő nem tudta ezt élvezni annyira, mint például Vali. Valin látszódott, hogy az égiek egyenesen erre a helyre teremtették őt. Vali mókás volt, kíváncsi volt az emberekre, érdeklődve fordult feléjük, a férfiakkal pedig elegánsan flörtölt. Nem csoda, hogy rengeteg borravalót adtak neki, és nyilván ezért aztán szívvel-lélekkel tudta csinálni.

És nem csupán az emberek érdekelték, hanem a kávézóban lévő rendszert is szerette. Mindez Évában viszont nem volt meg, hiányzott belőle ez a fajta lelkesedés. Neki ez csak egy munkahely volt, s mint ilyen, eszközként használta arra, hogy fizetni tudja a dolgait. Persze igyekezett maximálisan ellátni minden feladatot, csak épp ez őt nem hozta lázba.

Ehhez képest óriási meglepetésként érte, hogy három év óta először akadt olyan vendég, aki a beszélgetések révén izgalmat vitt az életébe. Észrevette, hogy tulajdonképpen reménykedve várja a viszontlátás pillanatát. Érezte, hogy vissza fog még jönni, érezte, hogy van valami mondanivalójuk egymás számára. Furcsa módon a fiú összes apró megjegyzése belevésődött az emlékezetébe.

Elkezdett töprengeni a jó problémákon. Eszébe jutott az anyja, akivel gyakorlatilag már két éve nem beszélnek egymással, és közben az járt a fejében, hogy ez „jó” probléma. Majd azon kezdett el agyalni, vajon ebben a helyzetben ez mitől lenne jó probléma, mi az, amit ebből tanulnia kellene, vagy épp hogyan csinálhatná másképp. Aztán rájött, hogy eddig nem is próbált más alternatívákon gondolkodni, csak úgy érezte, ez egy olyan helyzet, amibe ő voltaképp csak belezuhant, nem valódi „résztvevő”. Ez az impulzus most felpiszkálta annyira, hogy elgondolkozzon az anyján és önmagán.

– Milyen sokat látunk itt mostanában. A környéken dolgozol? – kérdezte Éva, mikor a fura fiú újra betoppant a kávézó ajtaján, és lendületesen le is ült a pulthoz, pont Évával szemben.

– Előfordul néha. Egyébként az egyik ügyfelem ajánlotta ezt a helyet. Állítólag jó itt a kiszolgálás. :)

Ahogy befejezte a mondatot, a srác a zsebébe nyúlt, és elővett egy apró étcsokoládés marcipánt, majd letette a pultra egy megjegyzés kíséretében:

– Egy kis boldogsághormon. Amúgy a kedvencem. Ezt egyébként elfogadhatjátok egyáltalán, vagy előbb a Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat laboratóriumában ellenőriztetnetek kell, hogy tartalmaz-e káros anyagokat? :)

Évának a meglepődéstől és az azt követő mosolytól egy némafilmbe illő kifejezés jelent meg az arcán, ahogy a fiúra tekintett.

– Köszönöm, elfogadom. :) Megkérdezhetem, hogy mivel foglalkozol?

– Persze – bólintott a fura srác, majd komolyan hallgatott. Éva elnevette magát, és megkérdezte:

– Mivel foglalkozol?

– Tűzgyújtással.

A lány ismét felvonta a szemöldökét, de mielőtt bármit is kérdezhetett volna, a fiú egy lélegzetvételnyi szünet után folytatta.

– Valószínűleg évezredekbe telt, mire az első ember meg tudta gyújtani a tüzet. Azonban a másodiknak ehhez már csak tíz percre volt szüksége. Tudod, miért? Az utánzás miatt. Utánozva tanulunk egymástól mindent. Járni, beszélni, kávét főzni. Azonban nem mindegy, mit utánzunk. A tűzgyújtásra például két módszer is van: az egyik, ha órákat töltesz azzal, hogy két fadarabot összedörzsölve próbálsz tüzet izzítani. A másik, amikor két követ összeütve szikrát csiholsz, és azzal gyújtod meg a száraz faleveleket. Láthatod azonban, hogy nem mindegy, melyiket tanulod meg: az egyik garantált izomláz, a másik ezzel szemben gyors és hatékony. Én azzal foglalkozom, hogy ráveszem azokat az embereket, akiknek már fáj a karjuk a sok dörzsöléstől, hogy keressenek alternatív megoldást. Hogy maguk jöhessenek rá arra, valahol máshol már felfedeztek egyszerűbb módszereket is, amit ők is nyugodtan használhatnak.

– Ez valamiféle hatékonyságnövelés?

– Olyasminek is fel lehet fogni, de egy másik kifejezést találtam rá megfelelőnek. Egyfajta szemléletről beszélek, arról, hogy hogyan lehet jobban boldogulni az életben, és hogyan lehet hamarabb megvalósítani az álmainkat. – Szóval gazdaggá teszed azt, aki hozzád fordul? – kérdezte enyhe kételkedéssel a hangjában Éva.

– Nem, nem erről van szó. :) Nyilván ha könnyebben eléred az álmodat, akkor boldogabb leszel, és úgy általában több pénzed is lesz. De mondok egy példát: a dörzsöléses tűzgyújtás körülbelül annak felel meg, amikor az emberek pénzt akarnak gyűjteni, hogy boldogok lehessenek. A szikracsiholás pedig annak, amikor először boldog vagy, és utána lesz annyi pénzed, amennyire vágysz.

Éva elkerekedett szemmel kérdezte:

– Ez nem éppen fordítva van?

– Legtöbben sajnos általában felcserélik a helyes sorrendet. A sikeres emberek előbb boldogok, és csak utána van sok pénzük. Ők ugyanis már akkor azzal foglalkoznak, amit szeretnek, amikor még csórók – és ez boldoggá is teszi őket. Így egyre jobbak és jobbak abban, amit szeretnek csinálni, és persze ezáltal egyre több pénzt is keresnek vele. Az emberek többsége ezzel szemben úgy gondolkodik, hogy előbb akar sok pénzt, ezt szabja a boldogság alapfeltételének, és ha ezt már kipipálhatja, ha ez már megvan, akkor foglalkozik majd azzal, amivel csak akar. De ez nem így működik! Előbb főzünk, és utána jóllakunk. Ezért én rendszerint azt javaslom az embereknek, hogy főzzenek valami olyasmit, amit nagyon szeretnek főzni, mert így már elkészítés közben is jól érzik magukat, akkor, amikor még nem is laktak jól.

– Hogyan lehet pénz nélkül boldognak lenni?

– Te voltál már boldog?

– Persze – válaszolta Éva, és kezdte érezni, hogy igaza lehet a fura fiúnak.

– A pénz tett téged boldoggá a múltban, vagy pedig az a valami, amit épp csináltál?

Éva félrebillentett fejjel hallgatott egy ideig. Aztán inkább mást mondott.

– Gondolkodtam azon, amit a múltkor mondtál, de nem értem például, hogy mitől jó probléma az, ha mondjuk elromlik a mosógépem.

– Szerinted hogyan lehet megoldani ezt a problémát?

– Hívok egy szerelőt.

– És még?

– És még mi?

– És még mit tudsz tenni, ha rossz a mosógéped?

– Kézzel mosom ki a ruháimat. Vagy megkérem a barátaimat, engedjék meg, hogy hadd moshassak náluk átmenetileg – válaszolta, ami hirtelen az eszébe jutott.

– Ha kézzel mosol, akkor a ruhák kevésbé mennek tönkre. Ha szívességet kérsz valakitől, akkor erősíted a kapcsolatot az illetővel, és persze fejlődsz abban, hogyan érdemes udvariasan kérni. Ha pedig szerelőt hívsz, kénytelen leszel jobban beosztani a pénzedet. Tehát bárhogy döntesz is, voltaképp mindegyik megoldás előrevisz téged.

A fiú ránézett az órájára, felhajtotta az utolsó kortyot, rendezte a számláját, udvariasan elköszönt, és távozott.

Évában kavarogtak a gondolatok.

Ezek a beszélgetések nem szimplán felszínes fecsegések voltak.

Észrevette magán, hogy minden alkalommal, amikor találkozik ezzel a furcsa idegennel, a beszélgetés nyomot hagy benne, és gondolkodásra készteti. Mint-ha abba az „állóvízbe”, amiben eddig volt, most nem is egy kavicsot dobtak volna, hanem egy hatalmas követ. Mindenesetre azt vette észre, mintha kimozdították volna őt a megszokott létből a mindennapi problémákon túlmutató gondolatok. Megpróbálta más szemmel nézni az életét.

„Mert rossz irányba haladunk.”

És egyelőre nem is kellett ennél több. Meglehetősen rövidek voltak ezek a futó találkozások, mégis sokáig morfondírozott az elhangzott mondatokon.

Ám hamar vissza is süllyedt a valóságába. Azon gondolkodott, hogy a kieső rezsi miatt muszáj lenne keresnie valakit, akinek kiadhatná az egyik szobát, azzal is fedezhetné a kiadásai egy részét.

Otthon elkezdte pakolászni a régi dolgait, amikor az egyik fiókból előkerült egy mappa. A mappában rengeteg rajz volt különböző ruhákról, kiegészítőkről. Készített egy kávét, hátradőlt a kanapén, és elkezdte nézegetni a rajzait. Mindegyiket gondosan feldátumozta, amikor készítette őket, tíz-tizenöt évnyi rajzválogatás volt benne. Kritikus szemmel figyelte az első próbálkozásait, de elégedetten állapította meg, hogy akad benne pár olyan, ami még most is vállalható lenne. Hirtelen elkeseredett, mert eljátszott a gondolattal, mi lett volna, ha akkor felveszik őt az Iparművészetire, ha tanulhatott volna, ha azzal foglalkozhatna, amit voltaképp a legjobban szeretne csinálni. Aztán visszatette a mappát, és elővette a mobilját. Küldött egy sms-t Márknak, de Márk még mindig nem válaszolt neki. Megint ideges lett, és el is szomorodott. Kiteregette a ruhákat, miközben azon gondolkodott, küldjön-e neki még egy üzenetet, vagy felhívja-e, de megfogadta, hogy most tartja magát, csak azért se…

Erikával, az egyik gyerekkori barátnőjével találkozott délután, és ettől a találkozótól legalább kicsit felderült. Miközben iszogattak, sokat nevettek, ahogy a múltból felszínre került pár emlék. Majd megszólalt a telefonja: Márk volt. Egy pillanatig hezitált, felvegye-e, hisz nagy volt a hangzavar, de jelzett a barátnőjének, hogy kimegy az utcára addig, ameddig beszélnek.

– Szia! Kerestél! – kezdte Márk kicsit enerváltan.

– Kerestelek?! Reggel írtam neked egy üzenetet, és te csak most reagálsz? – háborgott Éva.

– Most értem rá, ne haragudj.

– Ugyan mit csináltál, amibe nem fért bele két perc, hogy válaszolj?

– Már megint kezded! – támadt Márk.

– Mit kezdek megint? – Persze, legjobb védekezés a támadás, kapta fel a vizet Éva.

– Esküszöm, azt se tudod, mit kérdeztél egy mondattal ezelőtt! Percről percre számoljak be neked az életemről, vagy elég óránkénti bontásban?

– Én nem számoltatlak be, csak kérdeztem valamit!

– Na, mindegy, figyelj, most le kell tennem, majd beszélünk, ha lehiggadtál.

– Na, elmész te a fenébe! – kelt ki magából Éva. – Napokra eltűnsz, amiért még csak nem is csesztettelek, aztán amikor ma reggel írok, egy fél nap múlva vagy csak képes arra, hogy jelentkezz!

– Már az is baj, ha visszahívlak?

– Na jó, ebből most már elegem van! Azért hívtál, hogy megint veszekedj? Ennek semmi értelme. Nincs szükségem arra, hogy állandóan belém rúgjál. De tényleg!

Márk olyan mélyen hallgatott, hogy a lélegzetvétele sem hallatszott a telefonban. Éva vett egy óriási levegőt, majd csendesebb hangnemben folytatta:

– Nézd, még van pár dolgod nálam otthon. Összekészítem. Csütörtökön munka után ugorj be érte.

Egy ideig még nem tudták letenni a telefont, de pontosan tudták mindketten, hogy ezt a döntést meg kellett hozni, hisz jó ideje már csak cincálták egymás idegeit. Miután befejezte Éva a telefonálást, a mosdóba ment, hogy lemossa a sminkjét, ami elkenődött a sírás miatt.

A barátnő, ahogy ránézett, csak annyit állapított meg:

– Megint vége?

Éva bólintott, és hallgatásba burkolózott.

– Hazakísérjelek? – kérdezte Erika együtt érzőn.

– Köszönöm, inkább ne! Tündér vagy, de inkább most csak sétálnék magamban egy kicsit, hogy kiszellőztessem a fejem.

Elköszöntek egymástól, és Éva hazasétált. A jó egyórás úttól elfáradt, ruhástul az ágyra dőlt, és a kimerültségtől nyomban álomba merült.

Reggel, amikor Vali meglátta, rögtön faggatni kezdte, de Éva megkérte, hogy majd inkább máskor tegye, mert most minden erejével azon van, hogy tartani tudja magát. Vali tiszteletben tartotta a kérést.

Éva nem is nagyon figyelte az embereket, így Vali két emberként dolgozott. A pultnál állt, és merőn nézte a telefonját, várva egy olyan üzenetet, amit vélhetően sohasem fog megkapni, amikor a pulton koppant egy kis csoki. A koppanásra bágyadtan felnézett, és a paradicsomleves fura fickó kedves mosolyát látta, amint épp feléje biccent.

– Ízlett a múlt alkalommal a marcipán?

– Köszönöm! – válaszolta Éva. – Ez most nagyon rám fér! – Miközben feltépte a csomagolást, hirtelen kibuktak belőle a szavak, megállíthatatlanul, akár egy vízesés: – Egyszerűen nem értem, mi az, hogy jó probléma. Az életem tele van problémákkal, és valahogy egyiket sem látom jónak. Szakítottam a pasimmal. Hitelem van, úgy néz ki, szereznem kell egy albérlő társat, hogy ki tudjam fizetni a rezsit. Az anyámmal évente kétszer beszélek, akkor is csak veszekszünk, és egy olyan helyen dolgozom, amit nem is szeretek. Már félre ne érts, csak valahogy baromira nem úgy tűnik, hogy lennének jó problémák meg boldogság.

A fura fiú nyugodtan végighallgatta a szóáradatot, majd kedvesen közölte:

– Sohasem láttam még rajtad kétszer ugyanazt a fülbevalót, és minden alkalommal pontosan a fülbevalódhoz illő karkötőt viselsz. Biztos vagyok abban, hogy amikor nem ebben a fekete egyenkötényben vagy, akkor úgy vagy felöltözve, hogy minden ruhadarabod harmonizál az összes többivel.

– Köszönöm a bókot – mondta meglepetten Éva.

– Szerinted az emberek jelentős része miért nem öltözködik ízlésesen, úgy, ahogyan te?

– Tessék? – rázta a fejét értetlenkedve Éva. – Hogy jön ez ide?

– Szerinted miért van az, hogy az emberek nagy része nem tud ízlésesen öltözni? Nekik is rendelkezésükre állnak ugyanazok a boltok, megvásárolhatnák ugyanazokat a ruhadarabokat, és mégsem teszik. Szerinted miért?

Éva egy pillanatig elgondolkodott a kérdésen.

– Mert nincs pénzük, vagy mert nincs ízlésük.

– Ezt tudod jól, hogy nem igaz. Ha egy jól öltözött embert és egy rosszul öltözöttet egymás mellé állítunk, mindenki meg tudja mondani, hogy melyikük van ízlésesen felöltözve, és melyikük nem. Még azok is, akik maguk nem tudnak így öltözni. És azt is tudjuk, hogy ez nem pénzkérdés, nem az Armani öltönytől lesz valaki jól öltözött. Turkálóban talált inget viselve is lehet valaki elegáns. Tehát, szerinted mi lehet a különbség?

– Hát… sokat kell próbálgatni, melyik ruhadarab melyik másikkal áll jól. Azt hiszem. Khm… – tette hozzá zavartan.

– Azt mondod tehát, hogy érdemes figyelmet, időt és energiát fordítani az öltözködésre, és bárki, aki elegendően sokat foglalkozik ezzel, az jól öltözött lehet?

– Igen. Miért, szerinted nem?

– Szerintem hasonló a helyzet a problémákkal is. Érdemes figyelmet, időt és energiát fordítani arra, hogy megtanuljuk látni a problémák jó oldalát. Ha te már sokat foglalkoztál az öltözködéssel, akkor nyilván könnyedén meg tudod állapítani egy ruháról, hogy mihez illik és mihez nem. Hasonlóképpen, ha már kiismerted magad a problémák között, akkor ránézésre meg tudod állapítani azok jó oldalát.

Éva egyszerre „megvilágosodott”.

– Aha! :) – mondta lelkesen. – És tudnál nekem segíteni, hogy én is lássam a problémáim jó oldalát?

– Talán igen, talán nem. Hiába látsz egy nagyon szép ruhadarabot, hiába adod oda valakinek, ha az illető nem akarja viselni, igaz? De tehetünk egy próbát. Holnapután lesz egy kis időm, benézek valamikor délelőtt. Addig gondolkozz, és próbáld meg kitalálni, melyik a legnagyobb problémád, mi az, amileginkább foglalkoztat, és ha lehet, akkor megmutatom a jó oldalát.

– Légy szíves, kilenc után gyere, mert akkor kevesen vannak.

A fura fiú rámosolygott, köszönt, és távozott. Amikor a srác elment, csak akkor döbbent rá, hogy most nem is kért paradicsomlevet. Mintha az égből küldték volna, csakis azért, hogy mondjon pár kedves szót, ami olyan volt számára, mint szomjazónak egy pohár víz. Maga sem értette, miért, de valahogy úgy érezte, ez a fiú segítséget jelent számára. Ha másért nem is, talán azért, mert olyan dolgokat mond, ami nem szokványos, és ami különös, hogy mindezt úgy teszi, hogy voltaképp nem is ismeri őt.