Tar Sándor

A térkép szélén

– részlet –

© Tar Sándor örököse, 2023

Nándi néni

Micsoda nyár volt! Elemér szerette a nyarat, mások általában már szenvedtek tőle a forgácsolóműhely füstös, párás gőzében, ahol a gépek is a meleget árasztották, forró volt a marófejek alól kipattogó forgács, égetett a kész munkadarab, az emberek izzadtak, volt, aki fejfájást kapott, hányt, szédelegtek a hőségtől, itták a vizet, nagy rongyokkal törölgették magukat, különösen a nők. Ő nem. Neked sosincs meleged, kérdezte tőle Borika, mindenki kislánya, aki a kettes gépen lyukakat fúrt egy lemezre, mindjárt az örökké nyitva tartott ajtó mellett, ott van egy kis huzat, igaz, meleg az is, de legalább mozog a levegő. A fiú azt mondta, nincs. Még csak nem is nagyon verejtékezett, neki soha nem volt sötét izzadságfolt a hóna alatt, és nem nyelte nyakló nélkül a vizet, azt mondta, nem szereti, vízíze van. Hát mit szeretsz, kérdezte tőle Nándi néni, a nagy testű, nagyszájú, kissé koros nő, akinek lapos tésztaarcán mindig egy kis huncut, lekezelő mosoly terpeszkedett: ő aztán tisztában van itt mindennel. Borikát, vágta rá akkor Elemér gondolkodás nélkül, Nándi néni pedig kuncogva kacsintott egyet azzal a szemével, amelyiknek szemhéján egy szemölcs volt, azt te csak szeretnéd, mondta, az bezzeg jólesne, mi? És mit kezdenél énvelem például, he? Vakarnám a hátát, felelte a fiú vigyorogva, azt szereti, nem?

Nándi nénit elhunyt férje után nevezték Nándi néninek, aki szintén itt dolgozott hirtelen bekövetkezett haláláig, ő volt Nándi bácsi, a karbantartó mindenes, szerszámok, műszerek mindentudója, de javította a gépeket is, ha muszáj volt, amolyan régivágású szaki, aki suttyomban porszívót, hajszárítót, kávéfőzőt, ilyesmit is reperált, ha behozták, egyszóval fontos ember volt, egészen addig, míg otthonában egyszer rosszul lépett le a vizes, csúszós udvari lépcsőn, és elterült, mint a gyalogbéka, ahogyan Nándi néni magyarázta később, beverte a fejét a betonba, és vége lett. A karjaim között halt meg, mesélte máskor, a rossznyelvek szerint úgy, hogy fel akarta segíteni, hogy visszavigye a lakásba, de elejtette. Kétszer is. Állítólag mindketten be voltak rúgva, a mentősök pedig röhögésüket alig elfojtva csak azt nem értették, hogy került a beteg feje a lába közé gyűrve, mint a háznál levágott tyúknak, de hát láttak ők már ennél cifrábbat is. Nem is tudták kiegyenesíteni, próbálták pedig, aztán hagyták, így kisebb helyen elfér. Hogy ebből mi volt az igaz, senki nem firtatta, öreg volt, meghalt, és kész.

Nándi nénit már akkor is Nándi néninek szólították, míg élt a férje, hogy mit csinál itt, a műhelyben, nem volt érdekes, viszont az ő szekrényében a ruha, bakancs, törölköző és egyéb dolgok mellett afféle kiskereskedés üzemelt, nála mindig kapható volt például májkrém és néhány másfajta konzerv is, ha valaki elfelejtett hozni otthonról, büfé pedig már nincs, szeletelt kenyérből osztott hozzá, a nőknek édesség, keksz, nápolyi, olcsó, ukrán csempészett cigarettát vehettek a rászorulók, de a korán érkező beavatottak reggelente egy felest is bekaphattak, vodkát, mert annak nincs szaga, sőt óvszert is tartott, sosem lehet tudni, vannak itt fiatalok is. És persze kávé, az otthonról hozott hasas termoszból, hozzá egy pohár, abból ivott mindenki. Használat után Nándi néni körbetörölte a tetejét a ruhája aljával, és mérte a következőt. Nem volt ám szabad odacsődülni, Nándi néni titkos jelekkel adta tudtára a dolgozóknak, hogy jöhet a következő. Két koppintás a nagy vasláda oldalán, hangos orrfúvás a székről felállva, máskor az a jellegzetesen magas hangfekvésű, elnyújtott köhögés, amire egyszer a művezető azt mondta, Nándi néni, maga úgy köhög, mint egy beteg szamár. Nincs valami baja? Jól van? Jól, vágta rá az asszony, és maga? Úgy sápadozik mostanában, fogyott is, tán rákja van? Mert akkor magának nem sok lehet hátra! A sovány ember erre nem tudott válaszolni, de attól kezdve nem volt több kérdése. Nándi néni amúgy naphosszat a műhely hátsó, sötét végében lévő rozzant satuasztalnál ült, és nagy ládákkal körülrakva egy nyeletlen reszelővel munkadarabokat sorjázott, egyben szemmel tartotta az egész műhelyt, ha pedig elment valaki mellette, megkérte, ugyan vakarja meg már a hátát, ő nem éri el még a reszelővel sem.

Elemér is Nándi bácsi öröksége volt, valamikor hozzá osztották be a hirtelenszőke fiút tanulónak, ő volt az egyetlen tanuló a műhelyben, de talán még a gyárban is, az öreg nem akarta vállalni, azt mondta, nem kell neki segéd, akkor már tudta, hogy a fiú apja valami nagykutya valahol, az ilyeneket pláne utálta, nekik nem volt gyerekük, azt se tudta, hogy beszéljen egy ilyen állandóan nyüzsgő, szinte vibráló kamasszal, és csak akkor tört meg a makacssága, mikor Elemér megesküdött, hogy nem fog nyúlni semmihez. Lassan azért összeszoktak, a fiú feladata lett, hogy az adott pillanatban kézre adja a megfelelő szerszámot, akár egy műtőasszisztens, közben folyamatosan álmélkodott a mester, ahogy ő mondta, boszorkányos ügyességén, a műveletsor végén pedig áhítatos csodálattal méltatta a kész szerkezetet, hozzátéve, hogy ő ezt az életben nem tudná utánacsinálni, de még más sem, senki, nincs az az ember! Hízelegni, azt tud, gondolta néha az öreg, de tulajdonképpen jólesett neki az elismerés, a művezetőtől például soha nem kapott egy jó szót sem, olykor pedig elmerengett, azért csak jó lett volna, ha annak idején ők is csinálnak az asszonnyal egy ilyen haszontalant. Elemér Nándi bácsi halála után is maradt, mint mindenes, akkor is, mikor a leépítések folytak, Nándi néni dohogott is egy sort, helyetted jó szakmunkásokat, családos embereket küldenek el, morogta rekedtes hangján, a fiú pedig nem értett semmit.

Borikának nem volt Nándi bácsihoz semmi köze, viszont rokkantnyugdíjas anyját és öccsét támogatta szűkös keresetével, így úszta meg az elbocsátást, és mert szép volt, üde, szerény, mosolygós, szorgalmas és mindig éhes. Elemér erre egy reggeliszünetben döbbent rá, mikor mindenki kipakolja a menázsit a gépre, satuasztalra, székre, ládára, vagy csak az öléből falatozik. Borika általában nem evett semmit, nagy ritkán elmajszolt egyetlen kiflit egy pohár vízzel, közben vidáman ringatta magát a széken, ilyenkor a hangszóróból zene szólt, a központos kapcsolta be valamelyik zene-adót, majd kapcsolta ki percre pontosan a reggeliszünet végén, amiből mindenkinek értenie kellett, hogy vége a mértéktelen zabálásnak, tessék dolgozni. Akkor épp egy szám közepén kattant a hangszóró, Borika pedig szomorú lett, de csak egy kicsit, ó, kiáltott fel halkan, majd hangosan tovább énekelte a slágert, és csak akkor kezdett a munkához, mikor befejezte. Elemér egy darab hurkával a nyelvén tátott szájjal hallgatta, majd óvatosan becserkészte a lányt, te nem ettél semmit, állapította meg szigorúan, hát enned kell! Nem csak zenét hallgatni! Én nem szoktam, válaszolta a lány, és ezzel részéről el is volt intézve a dolog, azzal viszont nem számolt, hogy a fiú az ezt követő napokon figyeli, és Nándi néni rövid, de lényegre törő magyarázata után pedig megtudja, hogy annak a lánynak nincs mit ennie. Ők szegények! Elemér kissé megszédült a hírtől, látott ő már szegényeket, kéregető koldusokat, hajléktalanokat, de az mind csúnya volt, öreg, rongyos, ápolatlan, piszkos, majdnem mind részeg és büdös. El sem tudta képzelni, hogy egy ilyen szép lánynak, egy ilyen aranyos szájú, csillagszemű gyönyörűségnek nincs ennivalója, nem eszik semmit, és hogy szegény. Hála istennek, gondolta később, abban bízva, hogy elérkezett az ő ideje.

Csalódnia kellett, a lány kezdetben egyáltalán nem, majd vonakodva, később már lazábban fogadta el, amit a fiútól kapott reggelente, kolbászt, szalámit, szelet rántott húst, süteményt, csupa finomságot, csak éppen nem evett belőle semmit, ránézett, köszönte, becsomagolta, és betette a kis táskájába, majd otthon, mondta, együtt mamiékkal! Viszont egyre barátságosabb, kedvesebb lett, egyszer meg is simogatta a fiú arcát, rendes vagy, lehelte. Később már kis puszit is adott a füle alá, ilyenkor Elemér sokáig kábultan tett-vett, azt se tudta, hol van, mit csinál. A műhelyben ebből nem vettek észre semmit, vagy nem akartak, csupán Nándi néni kísérte figyelemmel Elemér buzgalmát, ő tudta előre, mi lesz ebből. Azt azonban már nem állta meg szó nélkül, mikor hónapok múlva a fiú szorongó hangon suttogva egy „olyan” gumit kért tőle a szekrényből. Aha, mondta az asszony megrovón, beetetted a halat, mi? Nem, nem, mentegetőzött a fiú, tetszik tudni, feljön hozzám, egyedül leszek otthon, és ha… itt elakadt. Mi az a ha, kérdezte kajánul Nándi néni, neki akarsz esni, mint bolond tehén az anyjának? Elemér nyelt egy nagyot, aztán buzgón tiltakozott, nem, nem…, de ha esetleg ő… nem is tudom. Tetszik tudni, adni akarok neki egy vólkment, hogy munka közben is hallgathassa a zenét. Az meg mi, kérdezte Nándi néni, Elemér elmagyarázta, aha, mondta az asszony, az a füldugós valami? Az az, felelte a fiú, az asszony pedig csodálkozott, én meg azt hittem, az mind siket! A fiú most az egyszer izzadt, a homlokát törölgette, közben körbejárta a szemével a műhelyt. Nándi néni egy kicsit élvezte a dolgot, majd azt tudakolta, hányas kell? Tessék, kérdezte a fiú, mire az asszony elnevette magát, láttál már ilyet egyáltalán? A fiú bizonytalanul bólintott, és azt rebegte, nem tudja, hányas kell. Nándi néni alaposan végigmérte tetőtől talpig, nézte a kezét, ujjait, majd a lábánál elidőzött, és megkérdezte, hányas cipőt hord, ő pedig szinte szégyenkezve válaszolt: negyvenhármast. Az igen, mondta az asszony, az derék! Kivett egy kis dobozfélét a szekrénye hátsó zugából, tudod, hogy kell használni? Elemér már pirosodott, mire Nándi néni pár szóval elmagyarázta, majd mint a jó kereskedő, akinél mindig a vevő az úr, be is mutatta a satupad alatt a középső ujján.

Elemér lángvörös arccal figyelte a jelenetet, azt már meg sem merte kérdezni, hogy így lötyög majd rajta is, mint a vénasszony ujján? Fizetett, majd eltűnt, és csak sokára került elő a vécéből, kissé bizonytalan járással egyenesen Nándi nénihez ment. Nincs valami vastagabb? Vastagabb, húzta fel a szemöldökét az asszony, hogyhogy? A fiú hallgatott, tetszik tudni, azt szeretném, ha ettől nagyobb lenne, folytatta később égő arccal az asszony csodálkozó tekintete láttán. Nincs, mondta Nándi néni, jó lesz az! Elemért nem elégítette ki a válasz, megköszörülte a torkát, akkor tessék adni még egyet, mondta, vagy nem is, kettőt! Eredj már, mondta Nándi néni, nem gumicsizma ez! És ne félj, ne görcsölj, menni fog! Szereted, vagy csak kívánod? A fiú beharapta az alsó szájszélét, egyik lábáról a másikra állt, majd azt mondta, mind a kettő. És ő, kérdezte az asszony, a fiú bizonytalanul vállat vont, nem tudom, dadogta halkan, de úgy tesz. Én inkább szeretem, de kívánom is, az nem ugyanaz? Az asszony nem figyelt a kérdésre, Borikára lesett, aki a szokásos pózban ülve görnyedt a gépasztal fölé, jobb kézzel a kezelőkart, ballal a munkadarabot fogva, az arcán ártatlan derű, nyilván mit sem sejtett a rá váró, miről is? Nándi néni aggódó szeretettel nézte egy kis ideig, picit sóhajtott, majd a fiú felé fordulva azt mondta, de vigyázz ám rá! Mert ha baja lesz, megbúbollak! Érted? Értem, mondta Elemér, és bizonytalan léptekkel eloldalgott. Tulajdonképpen nem sokat értett az egészből.

Másnap reggel a vodkázók érkeztek először, nem sokkal utánuk Elemér, egyenesen Nándi néni asztala felé tartott, aki viszont már messziről intett neki, hess! Majd utána, mondta hangosan, a fiú pedig türelmesen várt sorára, a vodkához is egy pohár volt, de azt nem kellett törölgetni, ittak egymás után, a szesz fertőtlenít. Mikor elfogytak a kuncsaftok – most is szigorúan egyesével –, Nándi néni behajtotta a szekrény ajtaját, és intett a fiúnak, jöhetsz! Elemér sietős léptekkel ment az asszony asztalához, ne tessék még becsukni, kiáltotta menet közben, Nándi néni pedig, már kezében a lakattal, most megállt, na, mi kéne? Én is szeretnék inni, mondta a fiú lihegve, mikor odaért, de az asszony csak a fejét ingatta, azt nem, fiam. Azt aztán nem! Csak egy kicsit, esengett a srác, egy kortyot! Nándi néni a fiú arcát nézte, és eltűnődött, arra gondolt, hogy ennek az alig-embernek tegnap valami nagyon nagy dolog történt az életében, valami, ami soha nem ismétlődik többé, az első, a legelső élmény, ami után ezek mindjárt férfinak érzik magukat. Az jutott eszébe, hogy az ő párja is mindig ivott utána, igaz, nem egy kortyot, majd rágyújtott, de nemcsak ő, hanem mindegyik, akikkel valaha is lefeküdt, utána meg alusznak, alig vagy egyáltalán nem lehet életet verni beléjük többé, se kézzel, se lábbal, semmivel. Így aztán ilyenkor ő is a foga közé vette az üveget, majd kivette a már alvó illető szájából az égő cigarettát, szívta tovább, majd elnyomta a hamutartóban. Még csak az kéne, hogy meggyúljanak itt a szerelemtől. Kivétel volt az az állatorvos, aki egy úrként viselkedett még a meggyszínű pizsamájában is, nem ivott, nem dohányzott, az ilyenre mondják a nők, hogy hidegszájú.

Tudta, hogy nem kéne, ez még ráadásul fiatalkorú, egy mohó kis kölyök, úri csemete, aki most még nem tud semmit, lehet, hogy nem is fog tudni soha, de pár év múlva már valami nagy ember lesz valahol az apja mellett, még az is lehet, hogy a parlamentben, ilyen most a világ. Akkor se kéne, gondolta, a keze mégis nyitotta az ajtót, villámgyorsan töltött egy nyelet vodkát, nesze, mondta, miközben körülnézett, de siess, mert már jönnek! Elemér gyorsan felhajtotta az italt, ami mintha nem akart volna lemenni a torkán, a le-fel mozgó ádámcsutkából következtetni lehetett, hogy inkább visszafelé kívánkozik, aztán mégis lecsúszott valahogy, a fiú pedig nyögött egyet, kinyitotta száját, és nagy levegőt vett. Na, mi volt, kérdezte az asszony most komoly arccal, miközben lelakatolta a szekrényt, rendben volt minden? Elemér kissé fancsali mosollyal felelt, jó volt. Tetszik tudni, én felvettem előre, nehogy majd akkor… meg is fürödtem… és szóval eljött! Ahogy megbeszéltük. Az anyjával meg az öccsével. Ettünk egész este. Úgy örültem! Boldog voltam, az ölembe is beleült egy kicsit, az anyja meg hagyta! Kotorászni kezdett a zsebében. És vigyáztam rá, mondta közben, nem lett semmi baja, vissza tetszik venni?

Szilvia

Kisfiam, gyere le a párkányról, már számtalanszor mondtam, ne ülj oda. Hát hová üljek, kérdezte Zoli, bárhová, mondta az anyja, csak oda ne. A kissé elhanyagolt konyhában két szék volt, amire a fiú leülhetett volna, ezeken, mint mindig, most is rádobált ruhák hevertek, a szobából kihozott kis heverőn az anyja csukott szemmel pihent, mégis látta, hogy Zoli az ablakpárkányon ül. Ha ugyanis otthon volt, majdnem mindig oda telepedett nyáron a család valamikori szeme fénye, az egyetlen gyerek, mára iskolahagyott, sovány kamasz, akit lent, a téren csak Radírnak hívnak, ami nem csúfnév, egykori osztálytársai emlékeznek rá, hogy a suliban mindig ceruzával írt és mindig radírozott, a dolgozatokat is, volt, amit úgy adott be az óra végén, hogy még a lediktált cím is ki volt radírozva. Kiss Zoltán, recsegte Recsegi, a magyartanár másnap, miután kijavította, osztályozta a dolgozatokat, a tiédet, már megbocsáss, nem tudtam értékelni, ezeken a lapokon semmi nincs, csak radír. Ami a radírozást illeti, ötös, a tartalom nullás. Zoli mégis jó eredménnyel végezte a nyolc osztályt, majdnem kitűnő lett, és ezt mindenki sejtette, hogy így lesz, tanárok, osztálytársak egyaránt, a fiúnak példátlan esze, memóriája volt, minden leckét, házi feladatot fejben oldott meg, és mondta vissza másnap, vagy olvasta fel egy üres papírról. Egyszer fogadásból megtanult két oldalt a telefonkönyvből, és másnap felmondta, mindössze egy hibát ejtett, a Kállai nevű lakosok között volt egy személy, aki egy l-lel írta a nevét, így máshol szerepelt a névsorban. Kiss Zoltán, recsegte akkor az elámult, rekedt hangú tanár, egyben osztályfőnök is, a te agyad egy kompjúter. A fiú egy fejes vonalzót nyert az ügyön, amivel vívni lehetett a szünetekben, másra nemigen használhatta, rajztáblája sem volt.

Zolinak sötétbarna, dús haja, az alatt kissé sárgásan barna bőr adta meg az arc karakterét, a szája durcás-duzzadt, mint az anyjáé, a szemeit az apjától örökölte, a tengerzöld, mindig hunyorgó szemeket ritkás szempillák takarták, a fiú gyűlölte az arcát, lányosnak találta, a lányok féltek tőle, már férfias volt, az ilyenbe mindenki szerelmes, ő senkibe. De hogy az eszét, tehetségét kitől örökölte, az rejtély maradt, apja marós volt a Vagongyárban, az anyja takarítónő, a nagyszülők parasztok valahol vidéken, félanalfabéta félalkoholisták, ahogyan az apja is az lett, miután elveszítette az állását. Aztán az anyja is. Pedig már úgy volt, hogy Zolit középiskolába adják, mikor jött a leépítés, és minden reménynek vége lett. A fiú látszólag megrendülés nélkül vette tudomásul, hogy nem tanulhat tovább, mindössze egy dolog foglalkoztatta: hát akkor mit csináljak, kérdezte az apjától. Majdcsak kitalálunk valamit, válaszolta a szótlanná lett férfi, a fiú nem hitte, ti sem csináltok semmit, mondta, majd lement a térre unatkozni.

Recsegi, az osztályfőnök, annak idején, mikor meghallotta a fiútól a hírt, életében először lakásra ment, hogy rábeszélje a szülőket, taníttassák a fiút, érdemes. Hiába. Tanár úr, mondta Zoli apja, ruhát nem tudunk neki venni, cipőt, lassan enni sem lesz mit, hát miből? Nem érti? Recsegi nem értette. Uram, győzködte a kissé pityókás apát és a nem kevésbé mámoros anyát, maguk most, már ne haragudjanak, de apránként elisszák a gyerek jövőjét. Kannás bort iszunk, vágta rá egykedvűen Zoli apja, az olcsó. Ennek az árából maga szerint ki lehet taníttatni a fiút? Nem, nem, mondta a tanár minden reményét elvesztve, azt azért még elmondta, hogy ő annak idején úgyszólván egy világosbarna munkaköpenyben és három pár tornacipőben végezte az egyetemet, az ünnepi alkalmakra pedig kölcsönkérte a keresztapja öltönyét. Nincs a gyereknek keresztapja? Meghalt, mondta az apa, akkor lehetnék én is, mondta váratlanul Recsegi, majd én ruházom az enyémből! Azt hiszi, felvenné, kérdezte az apa kis csend után, majd a gyerekhez: Zoli! Felvennéd? Nem, mondta a fiú akkor is az ablakpárkányon, mezítláb, egy kis gatyában, mert nyár volt.

A tanárnak valamikor azért verték nyomorékká a gégéjét, mert nem beszélt, nem azt mondta, amit vártak tőle, pontosabban nem mondott semmit. Most kért egy kicsit a kannás borból, hátha nem értették meg, gargarizált, majd lenyelte. Aztán próbaképp dúdolt valamit, majd a fiúra mutatott cigarettától sárga ujjával, ahogy feleltetéskor szokta, Zoli pedig megismételte az ablakban. Nem volt rossz hangja. Ez Verdi volt, mondta Recsegi, az Aida, egyszerű dallam. Na és ez? Előtte ivott egy kicsit, majd valami bonyolultabb következett, mint később kiderült, Bartók, Zolinak ez sem okozott nehézséget, sőt mintha érdekelte volna ez a próbatétel, letette a lábát a padlóra, ami nála a készenlétet jelentette. Recsegi kért még egy pohár bort, közölte, hogy ritkán iszik, és meg fogja téríteni a bor árát. Mindjárt ki is tett az asztalra kétszáz forintot, amitől a szülők hirtelen derűsek lettek, tanár úr, mondta Zoli apja, jöhetne mindennap, énekelhetnénk feszt, mi ráérünk, és nekünk is jó hangunk van, áldja meg magát az isten!

Akkor is a konyhában ültek, bemehettek volna a szobába, de ott sötét van, az ágy vetetlen, itt pedig olyan otthonos, Recsegi már arról beszélt a harmadik vagy negyedik pohár kannás bor után, hogy nem a zene a lényeg. Hanem hogy a nyelvtanuláshoz például zenei hallás kell. Mindjárt mondott egy német mondatot, lassan, majd várakozva a fiúra nézett. Tessék. Zoli azonnal megismételte. A franciát is. Angolul Recsegi tanár úr rosszul beszélt, Zoli ugyanolyan rosszul ismételte meg. Kiss úr, mondta akkor a tanár, a maga fia nyelvzseni. De az is lehet, hogy zenei talentum. Kérem, adják tovább, valahogy kikerül az a pénz… Tanár úr, mondta Zoli apja, magának fogalma sincs, hogy mi a szegénység. Mi már nem is eszünk, csak iszunk. Ő még eszik. Amíg lesz mit, tudja, lopok néha valamit a piacon, hogy rágjon, hogy legyen széklete, elvégre fiatal szervezet, de azt csak a jóisten tudja, hogy utána mi lesz. Mi után, kérdezte a tanár. Hát azután, mikor rájönnek, hogy lopok, mondta Zoli apja, és újratöltötte Recsegi poharát. A tanár felhajtotta a bort, most kissé megrázkódott tőle, nem az íze miatt, hanem mert tudta, rossz úton jár. Aztán váratlanul elsírta magát, pedig vigasztalták, semmi baj, ide jöhet bármikor, jól elbeszélgettek, ugye, milyen jó ez a bor, ezt isszák, olcsó, tele tápanyaggal, lehet tőle aludni, a fiú pedig megint felhúzta a lábait maga alá az ablakpárkányon, közönyösen nézett kifelé, és azt mondta a már kissé kapatos tanárnak, ne jöjjön ide többé, mert kilököm a negyedikről. Világos? Világos, mondta a tanár, és némi dulakodás után, mert a szülők nem akarták elengedni, kitámolygott az ajtón.

Zoli odafönt figyelte a távozó Recsegit, majd mikor a férfi a tér túloldalán álló egyik ház kerítéséhez ért, füttyentett, mire két kutya rohant elő valahonnan belülről, és vad ugatással kerítésre vetették magukat, a tanár számára két vicsorgó vadállat, ijedtében hatalmasat ugrott, majdnem egy autó elé, Zoli kacagott. Recsegi a tanárember kifinomult füleivel azonnal észrevette, hogy kinevetik, ujjával az ablak felé fenyegetett, aztán még mindig dörömbölő szívvel, bizonytalan mozgással felszállt egy csaknem üres buszra, ahol a hátsó ülésen végre elhányta magát, majd váratlanul elaludt. Én szeretem azt a fiút, mondta a szigorú sofőrnek és egy másik, rossz arcú hivatalos embernek, mikor a végállomásnál felrázták, mert zseni. Pont olyan, mint én voltam valaha. Láttunk már ilyet, mondta a sofőr, továbbra is mogorván, mi azért maradunk a nőknél. Akkor most mi lesz? Ki takarít? Recsegi egy ötszázast talált valahol a zsebében, ennyi elég? Elég kevés, mondta a hivatalos ember, de megoldjuk. Szálljon le, és tűnjön el.

Szemközt, a tér túlsó oldalán még családi házak voltak, köztük egy kifőzde vagy valami konyhaféle, Zoli nem tudta eldönteni, csak azt látta nap mint nap, vagy az ablakból, vagy a játszótér padjáról, hogy reggelente műanyag ládákban húst visznek be egy zárt teherautóból, a nagyobb darabokat pedig a vállukra véve sietnek végig a járdán a mindig vidáman kurjászó szállítóemberek, már akkor vércsatakos, fehér köpenyeikben. Később zöldségféléket hoztak mások, zsákokban krumplit, hagymát, káposztát, mindig utána jött a kenyér, aztán a postás, délfelé pedig vastag asszonyok jelentek meg az udvaron gőzölgő fazekakkal, és a kifőtt, lecsupaszított csontokat a kerítésen át a szomszéd kertjébe dobálták, öntötték, ahol a Recsegit megriasztó két testes kutya rohant elő, idegesen várták, hogy lehűljön, addig csak nyüszítve kerülgették, szagolgatták a gőzölgő koncot, néha egymásba martak, majd mikor eljött a pillanat, nekiestek a csontoknak. Zoli látta, hogy azokon még rengeteg hús van, és összefutott a nyál a szájában. Embert soha nem látott a ház körül, az ajtó zárva, az udvar, kert elhanyagolt, mint ahol nem laknak. Pedig a ház fenséges volt, mint egy kastély. Hatalmasra nőtt hársfa óvta az illetéktelen, kíváncsi szemektől, de a rozsdás dróthálón, mely a kertet védte, több helyen réseket szakítottak az errefelé csellengő kölykök vagy a kutyák, ezeken a nyílásokon bárki bebújhatott, kijöhettek volna a kutyák is, de soha nem jöttek ki, viszont vadul ugattak, ha valaki a kerítés közelében tartózkodott.

A tér valaha játszópark volt, új lakótelepeken építettek ilyeneket annak idején, csúszdával, mászókával, homokozóval, libikókával, a fák között mókás faház, mint egy elöl-hátul nyitott kunyhó, amolyan eső-menedék, gondosan elkerített kispályás focigrund a majdan egyre pocakosodó, de még fiatal apukáknak, ahol bátortalanul növő facsemeték ígérik az árnyékot, bokrok, virágok. Aztán tényleg jönnek a gyerekek, először babakocsiban, később saját lábukon, de még anyai kísérettel, később csak úgy, kicsapva otthonról, nyakukba akasztott lakáskulccsal, és már nem jó nekik semmi. A játszótér sem. Pedig a fák közben hatalmasra nőnek, a bokrok összefonódva szövik be egymást, a tér később mégis lassan elvadul, pusztul minden, olyan, mint az élet.

Zoli mostanában szívesen időzött itt, egy-egy még épen hagyott padra vagy libikókára, hintára ülve, néha éjszaka is, mikor szellemként lebegtek elő a sötétből a csendre, nyugalomra vágyó drogosok. A fiút csak a kutyák érdekelték, a drogosok elvoltak magukban. De a kutyák! Azt már tudta, ha támadnak, mély hangon ugatnak, ha feladják, vagy lemondanak a zsákmányról, elfordítják a fejüket, figyelnek azért, de már nem kívánnak harcba bocsátkozni, vagy nem érdekli őket az egész. Viszont a kábszeresek rendre ott hagytak valakit, mindig ugyanazt. Ők furán libegő járással, ahogy jöttek, el is imbolyogtak, az pedig elnyúlt a padon, vagy csak ült, fejét az ölébe lógatva, ritkán mozgott, mint aki félig alszik, félig ébren van. Dzsekit viselt, a csuklyát is a fejére húzta, pedig nyár volt, hőség. Zoli tudta, hogy a drogosok mindig fáznak, de nem érdekelte, egyszer mégis odament ahhoz az alakhoz, mert nyöszörgött, letolta a fejéről a csuklyát. Egy lány volt. Szilvia.

Ez persze már csak akkor derült ki, mikor a fiú felnyalábolta, és bevitte a lombokkal takart faházba, ott lefektette a kosszal, csikkekkel borított padra, itt jobb neked, mondta, nem látnak, aludd ki magad. Már ment volna vissza a kutyákhoz, hogy az éjszakai viselkedésüket is megtanulja, mikor a lány utánaszólt, Ricsi, te vagy az? Nem, mondta a fiú, hát akkor ki a fene vagy? Bandi? Én vagyok, mondta Zoli, és közel hajolt a lány arcához, érezte a lányból kipárolgó szeszszagot. Ittál? Ittam, ismerte be a lány, de téged nem ismerlek. Szeretsz engem? Nem. Büdös vagy, és részeg. Igaz, ismerte be a lány, de azért még szerethetnél. Engem ilyenkor szeretni szoktak. Van, hogy ketten is. Nem is látlak, mondta a fiú, csak a szagodat érzem. Nem kell látni, mondta a lány, Szilvia vagyok, érezni kell csak, hány éves vagy? Tizennyolc, hazudta a fiú, hazudsz, mondta a lány, de nem baj. Hozzál valami innivalót, és magamhoz fogok térni. Nem hozok, mondta Zoli, nem kell az már neked. Ha nem hozol, lehet, hogy meghalok, mondta a lány. Nézd meg, ráz a hideg. Zoli egy hirtelen jött mozdulattal megsimogatta a lány arcát, izzadt volt, verejtékes, hozok, mondta, várj egy kicsit.

Odafönt nem találta meg az elemlámpát, így aztán két doboz gyufát rakott a zsebébe, kezében a maradék kannás borral rohant vissza a faházba, Szilvia már aludt. Nem tudta, mit csináljon, de látni akarta, gyufákat gyújtott, sokat, a lány arca majdnem olyan volt, mint az övé, duzzadt száj, sötét, most csapzott haj, de az arca inkább fehér, a szemét nem láthatta, csukva volt, aztán két kar fonódott a nyaka köré, Szilvia karjai, húzta magához, hoztál bort? Hoztam. Jó. Adjál. Te még gyerek vagy, mondta, miután meghúzta a kannát, akarod, hogy megrontsalak? Akarom, mondta a fiú, és tényleg akarta. Izgatott lett, szinte vibrált. Csókolj meg, mondta Szilvia, ne undorodjál. Én nem vagyok drogos, én csak iszom. Igyál te is egy kortyot, és akkor egyforma lesz a leheletünk. Zoli nyelt egy nagyot a borból, rohadt volt, de már követelőzött a teste, mert a lány közben a nadrágjába nyúlt. Mégsem csókolta meg Szilviát, a ruhákkal küzdött, hogy a keskeny padon legalább elöl kinyissa a majdnem tehetetlen lány gönceit, soha nem gondolta, hogy egy nőn ennyi minden van, cipzár, gombok, kapcsok, pedig Szilvia is segített, majd felhúzta magán a szoknyát, ne oda, sóhajtotta később rekedten, fentebb! Ebben az eszelős pillanatban halk, de fenyegető morgás hallatszott, Zoli odanézett, a két szomszéd kutya ült a faház előtt, és vicsorogva morogtak. A fiú elszántan visszamorgott rájuk, az ő hangjukon, aztán még egyszer, erősebben, mire a két kutya riadtan elinalt. Győztem, futott át a fiú agyán, majd mikor újra a lányra hajolt, megütközve látta, hogy alszik. Így is jó, gondolta, így is jó.

Napfényes, tiszta reggelre ébredt, frissen illatoztak a fák, madárcsicsergés, neki viszont fájt mindene, mert a földön töltötte az éjszaka nagy részét a pólóján és a nadrágján, most pedig fázott. A lány aludt még, Zoli most látta csak, hogy piszkos, ápolatlan, de még így is nagyon szép. Férfi lettem, állapította meg tárgyilagosan, mint egy férfi, felült, fájt az is, ásítozva nyújtózkodott, aztán rájött, hogy meztelen. Felrántotta a nadrágját, bebújt a pólóba, majd Szilvia testéhez nyúlt, hogy simogassa, hogy ébressze. A lány most is verejtékezett, ragadt, és ahol tegnap, ma ugyanott morgott, vicsorgott a szomszéd két kutyája. Zoli is morgott egyet, de most másképp, vidáman, játékra készen, aztán az alvó Szilviára pillantott egy utolsót, nagyot nyelt a kannás borból, és négykézlábra ereszkedve a kutyákhoz ment. Farkcsóválva, ugrándozva fogadták a közeledését. És délben is, mikor a csontokért ment.

Voláre

A kicsi, másfél szobás lakásban valaha a házmester lakott, mikor még hivatal volt a házmesterség, egyféle rang, miközben mindenki sejtette, hogy ezek az alakok tulajdonképpen a rendőrség, a hatalom emberei mindenütt, ahogyan az utcabizalmik, tömbmegbízottak, így aztán az idők múlásával ez a beosztás is mélyen leértékelődött, a lakóközösségek a legtöbb helyen simán kirúgták őket, lakásaikat pedig eladták. Rácsai Ernő egy ilyen, erősen lepusztult hajlékot vásárolt meg annak idején a hatalmas, fedett bejárat boltíve alatt, miután egy távoli rokona váratlanul elhunyt, aki után örökség gyanánt egy tisztes summát számolt le a kezébe a közjegyző. A lakás kívülről úgy nézett ki, mintha egy gyár, hivatal portája lenne, mindjárt balra apró, de mindent látó ablakkal, mely mögött általában a hihetetlen erőfeszítéssel unatkozó tisztviselő törődött arca látható, kulcsok. A lakásra sokáig alkudott, tetszett neki, ugyanakkor tudta, úgyis az övé lesz, a többi érdeklődő hamar végzett a bejárással, mikor megtudták, hogy nincs vécé, fürdőszoba is alig, már mentek is.

Fürdőszoba persze volt, a lakás méreteihez igazodó kis fülke, ülőkáddal, mosdóval, egy sötétvörös függönnyel eltakarva, feltehetően az előző lakó leleményes mesterkedése folytán, de hogy hová folyt el onnan a víz, az még Rácsai Ernő számára is rejtély maradt, nyilván eloszlott a ház alatti vakondlyukak, patkányjáratok bonyolult labirintusában, mindenesetre ha kicsit lassan is, de elszivárgott minden. Rácsai a lakást végül is mint az egyetlen potenciális érdeklődő vásárolta meg, nevetséges összegért, de akkor már ő diktálhatta a feltételeket, neki pedig nem voltak feltételei. Boldog volt. A régimódi ablakok széles párkányaira cserepes muskátlikat vásárolt, égővörös színnel pompáztak, nem hervadtak, levelük állandóan hars zöld, a műanyagot alig fogja az idő. A szoba ablakán át az utcára látott, az előszobáé a kapubejáratra nyílt, a kis konyhából pedig szemmel tarthatta az udvart, mindenestül, és ez azért volt jó, mert láthatott mindent és mindenkit, az utcán a ház előtti buszmegállóban ácsorgókat, este, éjszaka a kapu alatt elmélyülten egyezkedő, majd állva vagy a kukán vadul szeretkező párokat, emitt, az udvar felől pedig Mészárosnét. Na, a többieket is, persze, de őt csak Mészárosné érdekelte. Érdekelte? Az semmi. Rácsai Ernő valósággal szerelmes volt Dórikába, annak előtte ugyan soha életében nem hallotta a Dóra nevet, ha esetleg hallja, akkor sem lett volna benne biztos, hogy ez fiúnév-e vagy lánynév, ami utólag nevetséges, hiszen annyira nőies, mint maga Mészárosné.

Aki erősen molett, asszonyosan telt testtel, zsírosan lágy, de harsány hangján árulta a kapu alatt saját sütésű, forró lángosait, a hűvös, fagyos időben is egy szál póló fehérlett kipirosodott bőrén, és mindig mosolygott, nevetett. Maga lakik itt, kérdezte egyszer a férfitól, én vallotta be Rácsai megrendülve a bizalmas női érdeklődéstől, és ki maga, faggatta tovább az asszony, Rácsai, válaszolta bizonytalanul a férfi, és mit csinál, kérdezte tovább Dórika, tudja, énekeltem, most meg rokkantnyugdíjas vagyok. Rokkant? Dórika huncut szemvillanással nevetett, és mibe rokkant meg? Az éneklésbe? De már ment is a kapu elé, a járdára tette kis asztalát, rajta tiszta, fehér kendővel letakart tál, tele lángossal. Rácsai pedig kitárta az ablakot, pedig hideg volt, hogy jobban lássa, legszívesebben az asszony mellé állt volna a csikorgó, reggeli hidegben, hogy megvédje mindentől, mindenkitől. Hol énekelt, kérdezte egy másik alkalommal az asszony, úgy látszott, tényleg érdekli, sok helyen, mondta Rácsai, még az Aranybikában is. És miket énekelt? Olasz slágereket, meg ami jött. Énekel majd egyszer nekem is? Bármikor, rebegte Rácsai elérzékenyülve, ennyi boldogságra ilyen rövid idő alatt nem számított. Most be is csukta az ablakot, ezt nem lehetett tovább bírni.

Mészárosné akciója a kapu alatt nem tartott sokáig, öt-tíz perc alatt eladott mindent, ismerték már, törzsvevői voltak, akik türelmesen vártak a ház előtt, azt sem bánták, ha lekésik a buszt, majd jön egy másik, de Dórikából nincs több, őt már csak holnap láthatják, és akkor nincs lángos, nincs az a kedvesség, élet, ami megszínesítette számukra a reggeleket. Különösen a hűvös, fagyos napokon volt üdítő látvány az egy szál pólóban sürgölődő, piros arcú asszony, mikor a hidegtől az ember inkább összemegy, na, ő nem, akiknek nem jutott lángos, azok számára is volt egy mosolya, nevetése, és az is valami. Rácsai úr egyetlen napot sem mulasztott el, a nyitott ablakban könyökölve szívta be a meleg tészta illatát, a látványról nem is beszélve. Ez az ablaknyitás amúgy is időszerű volt reggelente, hogy kiszellőzzön egy kissé a lakás, Rácsai egy a börtönökben használatos küblihez hasonló szobavécét használt, melynek tartalmát reggelente kevés vízzel felhígítva az ülőkád lefolyójába öntötte, majd leöblítette egy fél vödör vízzel, mégis maradt egy kis szag a levegőben, amit ő is csak akkor érzett, ha kintről jött be a lakásba.

Beköltözéskor, érdeklődésére, hogy tudniillik hol könnyíthet majd magán, a lakómegbízott a közeli presszó vécéjét ajánlotta, majd ő beszél a tulajdonossal, ígérte, de ha sürgős, az udvar végében van egy amolyan falusias árnyékszék, a lakók is azt használják, ha kint, a kocsik között tüsténkednek, ez tehát tulajdonképpen nem probléma. Az egykori házmester egyébként a szomszéd lakásba járt piszkolni, akik nem merték bezárni előtte az ajtót, különben is minden lakáshoz volt kulcsa, de Rácsai beláthatja, hogy azok az idők elmúltak. Rácsainak tulajdonképpen nem volt idegen vagy kellemetlen ez az illat, nyolc évet töltött a börtönben gyilkosságért, mert egy kocsmai verekedés során a rendőrök érkezésekor épp nála volt a kés, amúgy soha nem járt késsel, de sajnos részeg volt, másnap és a tárgyaláson alig emlékezett valamire. Zavart is volt, az előzetesben szigorúan bántak vele a társai, a bíró előtt hosszasan kellett magyarázkodni, a testén látható külsérelmi nyomok nem a rendőröktől származnak, hanem a behemót Mohácsitól, bár ebben sem volt biztos, abban a tumultusban hol innen, hol onnan kapott egy pofont. Most beleegyezően bólintott az ajánlatokra, ami a vécézést illette, a lakómegbízott vagy képviselő pedig megkönnyebbülve fellélegezhetett. Ez egy balek, mondta otthon a feleségének, csak ki ne józanodjon.

Rácsait nem kellett félteni a kijózanodástól, merthogy az emlékezetes eset óta nem ivott, akkor is a rajongói hívták meg, a Vadászkürt étterem törzsvendégei, zárás után, Rácsainak szép, fátyolosan zengő hangja volt, ezt többen mondták, rezegtetni is tudta, később a Méhlepénynek becézett, hajnalig nyitva tartó cigánykocsmában is elénekelt néhány olasz dalt, művész úrnak szólították, majd az adott pillanatban valaki a kezébe nyomta a kést, a pénzét viszont maradéktalanul elvitték. Csak így lehetett, mert Rácsai azelőtt soha életében nem verekedett senkivel, inkább őt verték, nem is értette ezt az egész gyilkosság-dolgot, de az ügyész, az a szép, művelt úriember olyan meggyőzően magyarázta el, hogy igazat adott neki, bár pontosan ma sem tudja, kit ölt meg és miért, de hát az élet bonyolult, és nem kell mindent belőle megérteni, mert az ember beleháborodik. Rácsainak amúgy is olykor kimaradtak bizonyos dolgok az emlékezetéből, volt úgy, hogy bement valahová, majd hirtelen elfelejtett mindent, legfőképpen azt, hogy miért ment oda. A börtönben jól érezte magát, biztonságban volt, fűtöttek, rendszeresen étkezett, és nem kellett albérletet fizetni. A cellatársakat hamar megszokta, igaz, néha verték, és minden egyéb, a kinti életben szokatlan, az elején még kellemetlen aktuson is átesett, de ő úgy fogta fel, hogy legalább törődnek vele, és ha a többieknek örömet okoz, az is lehet, hogy szeretik. Bent Matracnak hívták, neki még nem kellett fekáliát ennie, mint az utána érkező újaknak.

Lehet, hogy Mészárosné is szereti, ennek már a gondolatára is hihetetlen izgalomba jött, az asszony ugyanis valamelyik nap feldobott neki egy lángost, épp el tudta kapni a párkányon, hogy vissza ne essen, faljon, kiáltotta Dórika vidáman, olyan szikkadt maga, mint a kútágas! Rácsai erre a váratlan gesztusra nem volt felkészülve lelkileg, így aztán csak hápogott, fogta a melegen illatozó tésztát, az arcához szorította, aztán kereste a helyét, hová is tegye, végül berakta a szekrénybe a fehérneműk alá, ahol a kis pénze is volt. Istenem! Le kellett feküdnie gyorsan, mert ezt nem lehetett ép ésszel kibírni, majd ahogy lefeküdt, rögtön rátört a vágy, ami elaltat és a képzelet határtalan világába repít, álmában Dórika hajtotta fel a pokrócát, és tette magáévá a többiek félhangos egyetértése mellett, majd mikor gyönyörét lelte, hanyatt fordította a férfit, és megcsókolta a száját. Nem is, először a mellét, utána az álla alatt, a valamikori fojtogatás miatt még mindig érzékeny gégéjét, Rácsai annak idején a cellában is énekelni próbált, de ott senki nem tudott olaszul.

Ő sem, de eltanulta a rádióból, a Voláre volt a kedvence, aztán a Kome prímá, az Íjo, szono íjo, most, hogy csatakos álmából felébredt, úgy gondolta, megpróbálja, mert a rég elfelejtett boldogság úgy tört rá, mint mikor annak idején a zenekar vezetője beintett, te jössz. A Volárét játszották a fejében, ő pedig az olasz énekes akkor még szokatlan hajlításait utánozva rákezdte, és sikerült. Ezt fogja először elénekelni Dórikának. Aztán pedig mindent. Az udvarra néző ablakhoz ment, de nem látott senkit, az utcán a buszra vártak, a bejáratnál ismét senki, viszont mindenképpen tudnia kellene, hol lakik Dórika. Arra gondolt, elindul a házban, és kideríti, de fogalma sem volt, mit tegyen, ha megtudja, ha ott áll majd az asszony ajtaja előtt, esetleg kopog is vagy csenget, mire a nő kinyitja az ajtót, ő pedig el fog süllyedni a szégyentől. Nem, nem. Majd. Valahogy érezte, hogy Dórika lesz az, aki kezdeményez, neki csak várnia kell türelmesen, az idő mindent megold.

Dórika ugyanis már pedzegette néhányszor, megnézné Rácsai lakását, esetleg társulhatnának, ott úgyszólván egész nap süthetné a lángost, a kis ablakon át pedig folyhatna az értékesítés, de a férfi számára ennek semmi értelme nem volt, ha az asszony kéri, habozás nélkül odaadja a lakását mindenestül. Dórika pedig jött minden reggel, de a korábbi bizalmaskodásnak mostanában semmi jelét nem adta, Rácsainak pedig lassan elfacsarodott a szíve. Pedig már énekelt is, igaz, halkan a nyitott ablak négyszögében, de az asszony mintha nem is hallaná, csak pergett a nyelve, sózta a lángosokat, majd mikor végzett, hóna alatt a tállal szótlanul ment el Rácsai ablaka alatt. Kérem, szólt rá egyszer a férfi, mire a nő ijedten tette a szívére a kezét. Jaj, maga az, kérdezte riadtan, a frászt hozza rám! Mi a baj? Semmi, semmi, mondta Rácsai zavartan, ne haragudjon, de régen beszélgettünk. Most sietek, de majd visszajövök, jó? Mikor? Azt én sem tudom, nevetett az asszony, mikor szeretné? Nappal vagy éjszaka? Bármikor, mondta Rácsai rajongva, bármikor! Az én ajtóm soha nincs bezárva!

Az emberi kapcsolatokban vannak finom jelzések, melyek érzelmeket fejeznek ki, ha a zárkatárs például este az ágyad végére teszi a törölközőjét, a másik úgy rakja az ágya alá a bakancsát, hogy annak az orra a te ágyad felé mutat, keresztbe tett cigaretta és hasonlók, Rácsai most lázasan kutatott az emlékezetében, hogyan adhatná tudtára az asszonynak a vonzalmát. Közben az izgalomtól elaludt, nem is evett a nap folyamán, már sötétedett, mikor felijedt álmából, melyben minden újra megtörtént, aminek meg kellett történnie, most viszont egyre erősödő félelem tört rá, mi lesz, ha Dórika tényleg meglátogatja? Nem gyújtott villanyt, amiből gondolhatja a nő, hogy nincs otthon, be is zárhatná az ajtót, de akkor meg kopog, és idecsődül mindenki. Pontosabban meg kellett volna kérdezni, hogy mikor jön, és elmenni hazulról, de lehet, hogy már késő. Azt fogja mondani, ne haragudjon, Dórika, de most el kell mennem, miért nem jött hamarabb? És hová megy, kérdezi majd az asszony, ő pedig sejtelmesen mosolyog. Nem. Azt fogja mondani, hogy a presszóba, nagydolgozni, és iszik egy kávét. De ha azt mondja majd, hogy elkíséri? A teliholdat nézte az udvari ablakon át, már fénylett, és Rácsai tudta, hogy ilyenkor mindenki megvész a bőrében.

Azt találta ki, hogy bevonult a függöny mögé, a mosdó mellé telepített szobavécére ült, és várt. Ebben már volt gyakorlata, az ember, ha sokáig magányos, megtanulja azt is, hogy nem gondol semmire, mint egy bebábozódott rovar, nincs óra, perc, nincs idő. Mészárosné csendben jött, egy lila mintás pongyolában, tenyerén nagy tányér lángos, és lihegett. Siettem, mondta, hűvös van, hová bújt? Rácsai látta az asszonyt egy szakadás résén, a Volárét akarta énekelni a függöny mögött, de teljesen kiment a fejéből, így aztán a Kome prímát kezdte el, Dórika pedig elkaccantotta magát, körülnézett, és leült. Kisvártatva újra felállt, a férfi akkor már ott tartott, hogy onnyi dzsorno, onnyi sztánte, dolcse mente tidiró, Dórika pedig egy mozdulattal leengedte magáról a pongyolát a padlóra. Most azonban nem az a fehér póló volt rajta, ami szokott, hanem semmi. Az ének szinte azonnal megszakadt, Rácsainak a függöny mögött elállt a lélegzete is ennyi temérdek nőiség láttán, és az a sejtése támadt, hogy annak idején mégiscsak ő ölhette meg azt az asszonyt a kocsmában. Mert most már abban is hinni kezdett, hogy az illető nő volt. Az, hogy miért, e pillanatban nem is volt érdekes. Dórika közben már ült, feküdt volna a rozzant ágyra, mikor hosszú csend után ráreccsent a férfi hangja: Maga most elrontott mindent. Vegye magára azt a göncöt, és menjen innen, amíg megteheti. Vigye a lángost is. Szégyellje magát. Más nem történt.

Tartalom

Ház a térkép szélén

Nándi néni

Üzleti ajánlat

Mindenki tudja

Frédi, a fotográfus

Humán szolgálat

Előtted a küzdés

A rossz lábú Váradi kertje

Hidegfront

Az ígéret

Nellike

Szilvia

Télre nyár

Ünnepek után

Voláre

Indul a nap

Varga őrnagy

Asszonyok feketében

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Németh Márton
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4350 9
ISSN 0324-5713

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence