T. M. Logan

LÁMPAOLTÁS

T. M. Logan

LÁMPAOLTÁS

A mű eredeti címe

The Curfew

Copyright © T.M. Logan, 2022

Hungarian translation © Szabó István

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart,

az írott és az elektronikus sajtóban

részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZABÓ ISTVÁN

ISBN 978 963 452 873 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Fantasztikus feleségemnek,

Sallynek, a világ legszerencsésebb fickójától.

Boldog huszonötödik évfordulót!

Bölcs apa az, aki ismeri a saját gyerekét.

William Shakespeare: A velencei kalmár

(Vas István fordítása)

Nehéz az elengedés.

Talán nincs is ennél nehezebb.

Sőt néha lehetetlen.

Mert veszélyeztetheti mindazt, amit szeretünk, amik vagyunk.

Az elengedéshez el kell veszítenünk egy darabot magunkból. Örökre.

Nem tudom a választ.

Talán pont ezért jutottunk idáig.

Június 12.,
VASÁRNAP

1

Tudnom kellett volna, hogy baj van.

Éreznem kellett volna. Érezni a levegőben, ahogy a légnyomás emelkedését vihar előtt.

Elvégre én voltam az apja. Az első védelmi vonala, és az utolsó is.

De abban a pillanatban – néhány perccel hajnali három után – csak azt tudtam, hogy ébren vagyok.

Valami kinti nesz ébreszthetett fel, egy róka vagy egy macska. Vagy más. Most azonban minden csendes, a hálószoba meleg koromsötétjében mindkét ablak nyitva, a vékony nyári takaró egyik fele lecsúszott az ágyról. A telefonom lenémítva pihen az éjjeliszekrényen, a kijelző fénye egy pillanatra elvakít, amikor megnézem, nem jött-e üzenet a fiamtól. Ez volt az első a három aranyszabályunkból: Írj üzenetet, hogy tudjuk, merre jársz! Szorosan követte a második: Mindig érj haza a megbeszélt időre! És végül a harmadik: Maradj a barátaiddal! Nem tiltjuk meg Connornak, hogy igyon, semmi értelme ezt kérni egy kamasztól. Bármit mondanánk, úgyis megtörténne, ezért inkább meg kell tanulnunk úgy együtt élni a helyzettel, hogy ő is biztonságban legyen.

Nem jött üzenet.

De ha őszinte akarok lenni, valószínűleg inkább a feleségemnek írna.

Ő békésen alszik mellettem, lassú, megnyugtató ütemben lélegzik a sötétben. Visszateszem a mobilomat, és újra lehunyom a szemem. Kettőnk közül mindig én voltam az, aki mélyebben aludt, Laura biztosan hallotta Connort hazaérni. Éjfélig kapott kimenőt. Korábban kellett hazajönnie, mint néhány társának. Igaz, olyanok is voltak, akiknél tovább maradhatott. Egy átlagos szombaton tizenegyet mondtunk volna, de ez az első hétvége a vizsgák után, a nyári szünet elején, ezért egy kicsit rugalmasabbak voltunk.

Biztosan órák óta itthon van, gondolom.

Képtelen vagyok újra elaludni. Forognak a fogaskerekek az agyamban, gondolatok kavarognak bennem. A telefonom kijelzőjének emlékképe a szemembe ég. Valamiért muszáj kimennem a mosdóba. Hát igen, egy középkorú férfi életének a szépségei… Felkelek az ágyból, és a lépcsőfordulón át kimegyek a fürdőbe. Halkan, óvatosan csukom be az ajtót.

Visszafelé feltűnik, hogy a kelleténél világosabb van. A földszinten egyetlen lámpa ad halvány fényt.

A tornácon még ég a villany.

Connornak kellett volna lekapcsolnia, miután hazaért. Ha nem ég a tornácon a lámpa, akkor tudjuk, hogy itthon vagy. Gyakran mondogattuk ezt neki. De ha még nem kapcsolta le, az azt jelenti, hogy… Valószínűleg semmit sem jelent. Egyszerűen elfelejtette, ez minden. A tizenhat évesek gyakran felejtenek el ilyesmiket.

Elindulok lefelé, a padlólapok hidegen tapadnak a csupasz talpamhoz. Lekapcsolom a villanyt, az előszoba elsötétül. Egy pillanatig mozdulatlanul állok, pislogok párat, hogy a szemem hozzászokjon a sötétséghez. Kitapogatom a lépcső fakorlátját.

A fordulóban megállok a szűk, kanyargós lépcső aljában. Ez vezet a második emeletre, Connor hálószobájába. Egy darabig némán fülelek.

Az egész ház csendes.

Elfelejtette lekapcsolni a tornácon a villanyt, ez minden. Gyakran elfelejti lekapcsolni a villanyt, nem csukja be az ajtót, nem mosogat el, nem dobja ki a vécépapír-gurigát, nedves törölközőket hagy szanaszét a szobája padlóján. Ilyenek a kamaszok.

De… végül is ébren vagyok, miért ne ellenőrizhetném, hogy itthon van-e?

Lassan lépkedek fel a lépcsőn, amely kétszer jobbra kanyarodik. Kihagyom fentről a harmadik fokot, amely nagyon nyikorog, és óvatosan fellépek a lépcsőfordulóba. Két ajtó van itt fent. A vendégszoba és Connor szobája, amely a felső szint kétharmadát foglalja el a ferde tető alatt.

Az ajtaja résnyire nyitva, óvatosan beljebb tolom, belépek. Megcsap a nyári izzadság, az edzőcipő és dezodor nem túl tolakodó bukéjának egyvelege. A piszkos ruhák és az ágy alatt hagyott, félig megevett szendvics szaga. A padlón szétdobált holmik – farmernadrág, cipő, edények, poharak – bizonytalan kontúrja dereng a sötétben.

Hunyorogva meredek az árnyakra. Bárcsak ne hagytam volna az éjjeliszekrényen a szemüvegemet! De még így is ki tudom venni az ismerős alakot: hosszú lábak a paplan alatt, fekete haj a párnán. Már nem kisfiú, de még nem is igazi férfi. A testem ellazul, megkönnyebbülök. Connor ágyban van már, az otthon biztonságában. Hát persze!

Belém nyilall a nosztalgia, eszembe jutnak azok az évek, amikor még esténként mesét olvastam neki, amikor kicsi árnyékként követett mindenhová. Elválaszthatatlanok voltunk, apa és fia, ahogy az udvaron fociztunk, videójátékokat játszottunk, Mr. Beant és Star Warsot néztünk, és kívülről tudtuk az összes Roald Dahl-történetet. De most jobban szeret az unokatestvérével meg a barátaival lenni, és inkább az anyjával áll bizalmas kapcsolatban. Valószínűleg azért, mert ő nem ítélkezik úgy, mint én. Megérti Connort, és semmi rosszallást nem érez. Persze nem is feltétlenül ért vele egyet, de végighallgatja, és nem ugrik mindenre, ahogy időnként én. Most úgy érzem, mintha én lennék folyton a nyomában. Olyanok vagyunk, mint két éjjel egymás mellett elhaladó hajó: olykor napok telnek el úgy, hogy csak pár szót váltunk egymással. Vagy a szobájában van, vagy a fürdőbe zárkózik, esetleg egy szótagos válaszokat ad a vacsoránál. Vagy egyszerűen elmegy itthonról.

De vasárnap hajnali három óra kilenc perckor mindez nem számít. Csak az a fontos, hogy a fiam itthon van. A szobájában, az ágyában, ahol lennie kell. Minden rendben. Egy darabig még álldogálok az ajtóban, és nézem az alvó Connor árnyékát.

Ekkor még nem tudom, mekkorát tévedtem.

Mert már ekkor tudnom kellett volna, hogy baj van. Éreznem kellett volna.

De nem éreztem.

Csak akkor jöttem rá, amikor már késő volt.

2

Rosszul alszom. Azt álmodom, hogy nyitva a bejárati ajtó, és amikor becsuknám, az álombeli előszoba egyre hosszabb lesz, az ajtó egyre távolabb kerül, nem érem el a kilincset. Felébredek.

Mire lezuhanyozom és felöltözöm, Laura már visszaért a futásból. A mobilja a karjára csatolva, az arca piros, gesztenyebarna haja copfba fogva. A konyhában a kezembe nyom egy csésze kávét, amelyet most főzött frissen a Nespresso gépünk. Ő is kortyol egy kicsit a sajátjából.

– Dupla. Úgy látom, szükséged van rá – mondja.

– Kösz. Annyira szarul nézek ki?

A kávé erős, a koffein még el sem éri az ereket, én már az illattól élénkebb leszek.

– Csak viccelek. Frissnek és üdének látszol.

– Na ja, biztosan – morgom. – Éjjel hallottad megjönni Connort?

Laura az asztalnál ül, és kifűzi a futócipőjét.

– Amikor küldött nekem egy üzenetet, te aludtál. Miért?

– Úgy látszik, egyre halkabban oson be a sötétben – felelem. – Semmit sem hallottam, amikor megjött.

– Mert már megint horkoltál.

– Dehogy horkoltam!

– Már épp finoman meg akartalak rúgni, de aztán megfordultál.

Rám mosolyog. Több mint húsz éve vagyunk együtt, de még mindig nem tudom eldönteni, mikor hülyéskedik velem. Főleg nem reggel. Iszom egy kicsit a kávéból, a pultnak dőlök, a kezemet a bögrére kulcsolom. Laura már kitárta a teraszra nyíló dupla ajtót, érzem a levágott fű és a virágok illatát, langyos szellő árad be, egy újabb tökéletes nyári napot előrevetítve. Az ég tiszta, felhőtlen, kék.

– De hazajött a megbeszélt időre, igaz? – kérdezem.

– Éjfélkor írt egy üzenetet, hogy itthon van.

– Akkor te sem hallottad?

Kérdőn néz rám.

– Sose jött még később a megengedettnél. Éjfélkor azt írta, itthon van. Ezt kértük tőle, nem? Én megbízom benne – mondja a fejét ingatva. – Andy, azt hiszem, most már neked is bíznod kellene.

Leveszi a cipőjét, és megkezdi a levezető nyújtást: az egyik szépen lebarnult lábát az ablakpárkányra teszi, ráhajol, és megérinti a lábujjait.

Toffee, a cavapoo kutyánk iszkol a konyhába, szájában pórázzal, amelyet aztán már-már áldozati felajánlásként tesz a lábam elé. Leül, kinyújtja a nyelvét, felnéz rám a hatalmas, barna szemével, miközben a farkával lassan söpri a padlót.

A füle mögött megsimogatom a göndör, szalmaszínű szőrét.

– Oké, tudom, tudom. Én is megbízom benne. Csak égve hagyta a tornácon a villanyt.

– Ha csak emiatt kell aggódnunk, szerintem elég jól csináljuk ezt a gyereknevelés dolgot.

Ezzel nem nagyon tudok vitatkozni. És azt sem akarom elárulni, hogy hajnali háromkor ellenőriztem a fiút, nehogy még inkább paranoiásnak tűnjek.

– Szerinted hol voltak tegnap este?

– Azt hiszem, a Beacon Hill erdőben.

Közben Toffee kimegy, majd visszatér egy megrágott teniszlabdával, leteszi a póráz mellé, és megint rám bámul.

– Oké, mindjárt megyünk – mondom neki, és megvakarom az álla alatt. Elég jól ismerem a Beacon Hillt, Toffee egyik kedvenc helye, de csak nappal jártam ott. – És mi a fenét csináltak ott éjjel?

Ez persze csak költői kérdés, mindkettőnknek van elképzelése a választ illetően. Connor és az unokatestvére, Zac átmeneti korban van: még túl fiatalok ahhoz, hogy egy kocsmában kiszolgálják őket, de túl idősek és nyughatatlanok, hogy szombat este otthon üldögéljenek. Néhány haverjuknak hamis igazolványa van. Többnyire egy idősebb baráttól vették, bérelték vagy kapták az ideiglenes jogosítványt, amelyen épp eléggé általános volt a fénykép, hogy tizennyolcnak nézzék és kiszolgálják őket egy kocsmában. De ezek a srácok inkább kivételnek számítottak. A többiek számára megmaradtak a házibulik, a szülinapi partik, a spontán összejövetelek, amikor a szülők elmentek otthonról – vagy a Beacon Hill erdő.

Toffee minden mozdulatomat figyeli, a füle minden rezdülésemre megrándul, azt hiszi, már indulok is az ajtó felé. Végül felveszem a padlóról a pórázát, mire vidáman vakkant egyet. A nappaliban a lányom, Harriet keresztbe tett lábakkal ül a kanapén a Team Gryffindor feliratú pizsamájában, és csokis rizspelyhet eszik. Ahogy mindig, most is fejhallgató van a fején, mellette a nyitott laptopja. Pablo, a macskánk levegőbe dobott talpakkal terpeszkedik Harriet kicsi ölében.

– Harry, elviszem sétálni Toffeet. Nem akarsz jönni?

A lány meg sem rezzen, a fejhallgató annyira kizárja a külvilágot, hogy észre sem veszi, hogy ott vagyok. Nemsokára ő is kamaszodni fog, de most még kicsi és törékeny, a magas osztálytársai már nem is nagyon barátkoznak vele, és egyáltalán nem érdekli a sminkelés, a TikTok, meg amit a kortársai már felfedeznek ilyenkor. Egyelőre a kódfejtő klub, a Minecraft meg a háziállatai kötik le, farmert és pólót visel, és kiskorától nem hajlandó szoknyát hordani. Ahhoz is ragaszkodik, hogy a vörös haja fiúsan rövidre legyen vágva, mert így nem göndörödik annyira. Úgy tűnik, jól érzi magát a bőrében, és ez nekem bőven elég. Rejtély a mi Harrynk, ahogy a feleségem mondja. Az anyám szerint egy kicsit bogaras kislány.

– Harry! – szólok még egyszer, hangosabban.

Leveszi a fejhallgatót, és rám néz.

– Mondtál valamit?

– Járok egyet a kutyával, nem jössz?

– Nem akarom felkelteni Pablót – feleli a macska hasát simogatva.

Ha a család bármely más tagjáról lenne szó, a macska már rég leharapta volna az illető fél karját, de Harrietnél csak lágyan dorombol, és simogatást kunyerál.

– Mit nézel? – mutatok a kanapén lévő laptopra.

– Valamit YouTube-on.

– Valamit? Ez érdekesen hangzik.

– Ha mindenképp tudni akarod, egy világhírű hekker épp azt magyarázza el, hogyan tudsz bejutni a szigorúan titkos orosz adatbázisokba.

– Ó, komolyan? – kérdezem, és megtorpanok az ajtónál.

– Ugyan, apa! – sóhajt nagyot. – Csak egy TED Talk-előadás az.

Visszateszi a fejhallgatót, és a Lejátszás gombra kattint.

Laura pirítóst készít a konyhában, a rádiót elnyomja a kenyérszeletelés hangja.

– Reggeli! – mondja, és a kezembe nyom egy vastag, szederlekvárral megkent szeletet.

– Kösz. – Beleharapok, a lekvár édesen elolvad a nyelvemen. A szabad kezemmel a vállamra kapom Toffee pórázát. – Egy óra múlva jövök.

A kockaköves felhajtón át a szomszéd házhoz indulok, elhaladok a füves előkert mellett, amelyen a gyepet pitypangok pettyezik. Az eszembe vésem, hogy a következő pár napban jöjjek vissza a fűnyíróval. Megnyomom a csengőt, várok egy kicsit. Olyan, mintha az egész ház visszafojtaná a lélegzetét, de végül egy vékony hang szól bentről.

– Ki az?

Közelebb hajolok az ajtó piros-kék üvegéhez.

– Arthur, Andy vagyok.

– Mindjárt nyitom.

Elmosódott alak jelenik meg az előszoba végében, lassan közeledik, aztán nyikorogva kinyílik az ajtó. Volt idő, amikor egyforma magasak voltunk Arthurral, de az évek meggörbítették a gerincét, előreesett a válla, és már mindkét kezével a botjára támaszkodva néz fel rám. Azelőtt jogot tanított egyetemen, de már több mint két évtizede nyugdíjas, halványkék szeme viszont élesebb, mint valaha.

– Jó reggelt, fiatalember!

A reggeli meleg ellenére hosszú szárú nadrágot, hosszú ujjú inget és kék pulóvert visel.

– Jó reggelt, Arthur! – köszönök, miközben Toffee engedelmesen ül a lábam mellett. – Elviszem a kutyát a parkba, gondoltam, talán Chester is szívesen csatlakozna hozzánk.

Arthur hivatalosan a betegem, de mint sok idős ember, ő sem szereti felkeresni a háziorvosát, így aztán próbálom szemmel tartani, hogy lássam az állapotát. A felesége, Marjorie korábban rá tudta beszélni egy-egy vizsgálatra, ha szükségét látta, de amióta meghalt, Arthur még makacsabban utasítja el a segítségkérést, még a nyolcvannyolc éves korában természetesnek mondható betegségek esetén is. Isten az álmatlansággal azt üzeni: használd ki a maradék idődet!, szokta mondogatni. Általában Connor vagy én vittük el sétálni a két kutyát kora este, munka és iskola után, bár az utóbbi időben inkább rám hárult ez a feladat.

– Van még teje, kenyere, teája? – biccentek a konyha irányába. – Hazafelé beugorhatok a boltba, ha bármire szüksége van.

– Nem, azt hiszem, nem kell semmi, köszönöm, Andrew.

– És hogy áll whiskyvel? – vigyorgok rá.

– Ó, van bőven! Elég lesz a világvégéig, vagy amíg a Southend United megnyeri a Premier League-et. Attól függ, melyik következik be előbb – feleli vidáman.

Merev tartással megfordul, füttyent egyet, és azonnal meghallom a praclik puha kopogását a parketten. A következő pillanatban egy fekete-fehér skót juhász trappol be az előszobába, a farkát csóválva. Chester idősebb és nagyobb, mint Toffee. A két kutya most is nagyon megörül egymásnak.

– Rendben, Chester. – A kutya szófogadón ül, amíg a gazdája felcsatolja rá a pórázt a májfoltos kezével. – Légy jó kutya, nehogy baja legyen veled dr. Boydnak!

– Toffee az igazi bajkeverő – mondom, és átveszem tőle Chester pórázát. – Még jó, hogy túl lassú ahhoz, hogy bármit is elkapjon.

Arthur a derekára tette az egyik kezét, és felnézett az égre.

– Ma is jó meleg lesz.

– Nemsokára véget ér ez a hőhullám.

– Persze mindig vége van előbb vagy utóbb, csak előtte még egy kicsit tovább melegszik – mondja.

– Na akkor majd jövünk! – A két kutya egymás mellett ül, és várakozón néz fel rám. – Gyertek, induljunk!

Már épp megfordulnék, amikor Arthur megszólal a cérnavékony hangján.

– Hogy van a fia?

– Connor? Köszönöm, jól. Örül, hogy vége a tanévnek.

– Fogadok, hogy ma egész nap fel sem kel az ágyból – mondja Arthur, mintha még mindig csak cseverésznénk. – Egy ilyen hosszú éjszaka után!

Nincs a hangjában gúny, rosszindulat, mégis megtorpanok. Mintha tudna valamit, amit én nem.

Nyugi, ne légy nevetséges!

– Kezdődik a nyári szünet – felelem mosolyogva. – Túl van a vizsgákon, most már hátradőlhet.

Az ajtófélfának támaszkodik, amikor kinyitom a kocsi ajtaját a két kutyának, és az egyik kezével int, ahogy távolodunk a háztól.

Félúton járok a park felé, amikor megszólal a telefonom. A bátyám száma jelenik meg a kihangosító kijelzőjén.

– Szia, Rob! Mi a helyzet?

Nem vesztegeti üdvözlésre az időt.

– Nálatok van Zac?

– Zac? Nincs. Nem ment…

– Nem aludt nálatok?

– Nem. Miért, mi van?

A fiaink mindig nagyon közel álltak egymáshoz, ugyanabba az iskolába járnak, ugyanabban a csapatban fociznak. Connor a megbízható jobbhátvéd, komoly, és nem fél belemenni kemény helyzetekbe. Zac, az unokatestvére pedig a higanymozgású csatár, gyors, ügyes, és nagyon érzi a kaput. Teljesen eltérő játékosok a pályán, de azon kívül úgy összenőttek, mintha egy személy két fele lennének. Úgy is néznek ki, mint két testvér, csak ők sosem veszekednek.

– Nem láttad ma reggel? – kérdezi a bátyám. – Nem ugrott be hozzátok?

– Tegnap este együtt voltak Connorral, de Zacet nem láttam ma még.

– Basszus! – mondja halkan.

Nyugtalan bizsergés fut végig a gerincemen.

– Mi van, Rob?

Hallom, ahogy hosszan beszívja a levegőt, majd reszketve kifújja.

– Tegnap este nem jött haza.

3

Kell egy kis idő, mire felfogom a bátyám szavait. Nem egészen két év van köztünk, és mindig is felnéztem rá, számíthattam rá, mert Rob, a nyugodt, sziklaszilárd testvérem mindig mellettem állt, ha szükségem volt rá. De most színtelen, furcsa a hangja, és villámgyorsan hadarja a szavakat.

– Hívni próbáltad?

– Persze hogy próbáltam! – csattan fel, szinte sistereg a feszültség a vonalban. – Tegnap este írt egy üzenetet, hogy talán a Beacon Hillre mennek. A telefonja kicseng, de nem veszi fel. Amikor reggel felkeltem, nem volt az előszobában a cipője. Megnéztem a szobáját, az ágya üres volt, nem aludt ott. Connor hánykor ért haza?

Felidézem, amit a feleségem mondott.

– Éjfélkor – felelem, és megköszörülöm a torkom. – Akkorra kellett hazajönnie.

– És Zacről nem beszélt?

– Ma még nem találkoztam vele. – Próbálok visszaemlékezni, hátha nem vettem észre valamit tegnap éjjel vagy ma reggel, valami nyomot, amely talán az unokaöcsém hollétére utalna. – Szólok Laurának, hogy ébressze fel, és kérdezze meg tőle. Biztosan előkerül, szerintem csak ott ragadt az egyik haverjuk házában, és elfelejtett szólni neked.

– Felhívtam pár szülőt, de senki sem látta. Neked megvan Isaac apjának a száma? Vagy Will anyukájáé?

Indexelek, és leállok egy buszmegállóban. Hátrapillantok a mögöttem haladó autókra.

– Laurának biztosan megvannak ezek a telefonszámok. Szólok, hogy küldje át neked.

– Most indulok Beacon Hillbe, egy kicsit körül akarok nézni.

– Jövök én is, itt vagyok a…

De már letette.

Hívom a feleségem, hatszor kicseng, majd hangpostára vált. Kinyomom, és újra próbálom.

– Vedd már fel! – morgom a mobilba, de megint a hangposta jelentkezik.

Aztán eszembe jut, hogy azt mondta, zuhanyozni megy. Hagyok egy üzenetet, hogy hívja fel a szülőket, hátha valaki tud valamit, és küldje át Robnak a számokat, amelyeket kért.

– Találkozom vele a Beacon Hill erdőben, megpróbálok segíteni neki. Hívj fel, ha megkaptad az üzenetet, és ébreszd fel Connort! Talán ő tud valamit – mondom a rögzítőre.

Leteszem, és visszafordulok az úton.

Öt perc múlva letérek a főútról, és a temető mellett haladó, rossz minőségű mellékútra fordulok, amely egyre feljebb visz. A dombtető közelében lévő visszafordítónál leparkolok a bátyám sáros Mazdája mellé, és kiengedem a kutyákat. Hosszú pórázra engedem őket, így indulunk el a megsüllyedt gyalogúton, majd pár száz méter után letérünk az aszfaltról, balra fordulunk, fel a töltésen, és kiérünk egy tágas szántóföldre, ahol jól járható ösvényen vágunk át a derékmagasságban lengedező búzában. A tábla túloldalán kezdődik a több hektáron elterülő Beacon Hill erdő. Zöldellő öreg tölgyei, bükkfái és kőrisei gyönyörű kontrasztot adnak a nyári égbolttal.

Két ösvény ágazik el az erdő bejáratánál, az egyik egyenesen halad, a másik enyhén balra fordul. Egyenesen megyek, a kutyák egyik fától a másikig futkároznak előttem. Hűvös csend van idefent, csak egy rigó hangja visszhangzik valahonnan magasról, a lombok közül. A kitaposott, agyagos, vörösesbarna színű ösvény megkeményedett a nyári napsütéstől. Csak húsz lépést haladok befelé, mégis egy teljesen másik világban vagyok, távol a várostól, az utaktól, a házaktól, a normalitástól. Szerintem ezért szeretik a kamaszok ennyire ezt a helyet.

Már mélyen bent járok az erdőben, amikor megtalálom a bátyámat.

Az ösvény mellett guggol, és egy tűzrakó hely nyomait vizsgálja. A hamu közepén egy vastag ág füstöl, még mindig nem égett el. Közelebb lépek. Egy gally reccsen a lábam alatt, a zajra a bátyám hirtelen feláll, és felém fordul.

– Szia, Rob! – mondom. – Megtudtál valamit?

– Semmit – ingatja a fejét. – Beszéltél Connorral?

– Amikor eljöttem, még aludt, de Laura felébreszti, és körbetelefonál pár szülőt. Cruickshankéknél próbáltad? Vagy valamelyik másik csapattársuknál?

– Mindenhol próbáltam, ami csak eszembe jutott.

A távolba mered, az állkapcsa megfeszül. Tudom, hogy igyekszik bátornak tűnni. A két szemöldöke közé az aggodalom vés ráncokat, a szemét elrejti a napszemüveg, az állán sötét borosta. Sosem volt nálunk szokás ölelkezni a családban, most mégis a vállára teszem a kezem, és megszorítom.

– Rob, minden rendben lesz – mondom. – Fel sem ocsúdsz, és már otthon is lesz veled, hogy felfalja a hűtőt. De meg kell ígérned, hogy nem cseszed le nagyon. Oké?

– Oké, oké – dörmögi, én meg igyekszem biztatón megveregetni a feszültségtől merev vállát. – Talán egy haverjánál aludt, és lemerült a telefonja. Vagy nem lehet, hogy egy lánynál?

– Connor mondott valamit arról, hogy Zacnek barátnője van?

– Valószínűleg én lennék az utolsó, akivel csevegne erről a témáról.

– Nálunk is ugyanez a helyzet. Egyszerűen bezárkózik, ha ilyesmiről kérdezem. Sosem említette Emily Ruskint? – kérdezi a fákra meredve.

Megfordulok, követem a tekintetét.

– Ismerős a név. Miért kérdezed?

– Biztos vagyok benne, hogy mostanában hallottam tőle a nevet, de nem emlékszem, milyen összefüggésben. Neked megvan a szülei telefonszáma?

Előveszem a mobilomat, és írok a feleségemnek, megkérdezem tőle. Ő tartja a kapcsolatot az iskolatársak szüleivel. Lecsatolom a kutyákról a pórázt, Toffee azonnal ugrabugrálni kezd az aljnövényzetben, dühösen csóválja a farkát, és közben vadul szaglászik. Chester a közelemben marad, ahogy mindig, komótosan ballag egyik fától a másikig, szaglászik, megriasztja a mókusokat. Robbal visszatérünk az ösvényre, és egymás mögött haladva beljebb merészkedünk az erdőbe, kamaszok jelenlétére utaló nyomokat keresve. Hátha felbukkan néhány eldobott üveg, sörösdoboz vagy bármi más, amely az évzáró megünneplésére utalhat.

– Tényleg azt hiszed, hogy Zac itt töltötte az egész éjszakát? – kérdezem.

– Elég meleg van – vonja meg a vállát Rob. – Az éjszaka rövid, az iskola befejeződött.

– Az mindegy, de csak szólt volna, hol lesz.

A testvérem leveszi a napszemüvegét, az inge aljával megtörli a lencsét. Most tűnik csak fel, milyen nyúzott az ábrázata. Sötét karikák vannak a véreres szemei alatt, az arca sápadt a nyári napsütésben. Mintha alig aludt volna az éjszaka.

Újra felveszi a napszemüvegét, és a fák közé kémlel.

– Máskor is feljött már ide – mondja. – Áprilisban…

Azt hiszem, folytatja, de nem. Nem kell befejeznie a mondatot, tudom, mire gondol.

Áprilisban. A temetés után.

– És az éjszakát is itt töltötte?

Rob bólint, és vág egy grimaszt.

– Ágakból készített magának kuckót, felhozta a kését, a hálózsákját és egy kis elemózsiát. Hajnali négykor jött haza vizesen, átfázva. Rohadtul leszúrtam, elszabadultak az indulatok, végül már üvöltöztünk egymással. Azt mondta, egyedül akart lenni valahol, ahol senki nem talál rá. Gondoltam, hogy talán… – Nagyot nyel, és ökölbe szorítja a kezét a teste mellett. – Zac teljesen megváltozott, már nem ugyanaz a fiú. Amióta elveszítette az anyját, nem beszél velem, és mintha semmi nem tudna elérni hozzá. Kemény, áthatolhatatlan páncélt vont maga köré. Nem tudom, mit tegyek, hogy visszajussak hozzá.

– Megnézted már azt a helyet, ahová áprilisban a búvóhelyét építette?

– Semmit nem találtam – feleli egy tétova bólintás után.

– Megtaláljuk, ígérem.

– És mi van, ha nem akarja, hogy megtalálják? – kérdezi halkabban, mintha félne hangosan kimondani a szavakat. – Bárhol lehet.

– Próbáltad már a telefonkereső applikációt? Tudod, a Find My iPhone-t. Megmutatja, hol a készülék. Már én is használtam párszor Connor telefonjánál.

Párszor. Apró hazugság.

– Letiltotta. Azt mondta, nagyon furcsa érzés, hogy láthatom, hol van. Mintha leskelődnék utána.

Szeretném megvigasztalni, biztatni egy kicsit, de tudom, hogy most leperegne róla. Csak az a fontos, hogy visszakapja a fiát. A helyében én is ugyanígy éreznék.

Továbbsétálunk, és hangosan kiáltjuk Zac nevét.

– Éjszaka koromsötét lehet ez a hely. Egyáltalán hogy láttak itt valamit? – kérdezem.

– Nos, azt hiszem, pont ez a lényeg – feleli, és egy másik megfeketedett tuskóra mutat az ösvénytől nem messze, egy kővel körberakott tűzrakó helyen. – De úgy tűnik, gyújtottak pár tüzet, és a telefonjukon is van zseblámpa funkció.

Toffee bukkan elő a sűrűből. Egy nála kétszer hosszabb ágat vonszol a szájában, rajta egy csomó levél és sok ágacska. Leteszi Rob elé, és lihegve leül. A bátyám felvesz egy kicsi gallyat, és eldobja, majd nézi, ahogy Toffee utánairamodik.

– Aggódom, Andy. Mi van, ha valami hülyeséget csinál?

Előveszem a mobilomat.

– Ne értesítsük a rendőrséget?

– Ne! – vágja rá sietve. – Még ne.

– Akkor kutassuk át egy kicsit az erdőt, ha már itt vagyunk! Aztán kitaláljuk, mi legyen a következő lépés. – Azzal a fák közé mutatok. Az út kissé lejteni kezd, majd ismét emelkedik.

– Jobbra haladj a következő gerinc felé, én meg követem a balra tartó ösvényt, és fent találkozunk.

– Rendben.

Elindul lefelé az ösvényen. Alig tesz pár lépést, újra kiáltozni kezdi a fia nevét.

– ZAC!

Mély hangja visszhangzik a fák között, mígnem teljesen elhal.

Nem sokkal ezután találom meg a kulcscsomót.

4

Az ösvény kettéágazik, és egy tisztássá szélesedik. Tűznek való hasábfák állnak két kupacban egymással szemben, közöttük üres dobozok és üvegek hevernek. Chester odaballag egy újabb tábortűz maradványaihoz. A kövekből kirakott kör közepén nagy kupac fehér hamu terül el, a szélén pedig valami sötét ruhaanyag megfeketedett darabkái látszanak. Ez egy nem hivatalos hagyomány, egy rítus: a tizenegyedikes srácok feljönnek ide a kisérettségi után, és elégetik az iskolai egyenruha kabátját. Ülnek és nézik, ahogy a kék poliészter a lángok martaléka lesz.

Csoda, hogy az évek során még egyszer sem égett le az erdő.

A távolból hallom, ahogy a bátyám még mindig a fia után kiabál, a hangja oda nem illő visszhangot kelt a fák között. Elhagyom a tisztást, átvágok az erdő felé, Rob hangjának az irányába. Én is Zacet szólongatom.

Toffee balról kiküzdi magát egy sűrű bozótból, lihegve csóválja a farkát, és a lábamhoz tesz egy botot. Rám néz, aztán az ágra, majd megint rám.

– Hol van a labda? – kérdezem tőle. – Mit csináltál a labdával?

Zihálva, lógó nyelvvel bámul rám.

Felveszem a botot, és ekkor a tekintetem valami piros tárgyra siklik az egyik fatörzs mellett. Részben eltakarják a csalán és a lila vadvirágok. Egy futballmez alakú kulcstartó az, az egyik oldalán a Manchester United címerével, a másikon pedig egy játékos nevével és számával: Rashford 10. A karikán négy kulcs van, kettő közepes és kettő kisebb méretű, az utóbbiak egy lakathoz vagy egy íróasztalfiókhoz tartozhatnak.

Felveszem a kulcstartót, és megvizsgálom a talajt körülötte, hátha mást is leejtettek a környéken. Eldobom a botot Toffeenak, majd folytatom a sétát a bátyám hangja felé. Közben a kulcstartón töprengek. Connornak van egy Manchester United-logós kulcstartója. Folyton elveszíti a kulcsait. De hogy került ez ide? És hogy a fenében mehetett be a házba tegnap éjjel?

A bátyámat a domb túloldalán találom meg, egy tölgyfákkal körülvett kis tisztáson guggol, nekem háttal. Amint meghallja, hogy jövök, hirtelen feláll.

– Van valami? – kérdezi a hangjában reménnyel. – Találtál valamit?

Kinyitom a tenyerem, és megmutatom a kulcstartót.

– Ezt találtam a földön, az ösvénytől nem messze.

Robnak elakad a lélegzete, amikor elveszi tőlem a kulcsokat.

– Azt hiszem, ez Connoré – mondom –, de fogalmam sincs, hogy jött be tegnap…

– Ez Zac kulcstartója – vág közbe Rob fakó hangon.

– Biztos vagy benne?

Bólint, és megfordítja a kulcstartót, hogy lássa a játékos nevét és számát.

– Nem emlékszel? Connor kulcstartóján Bruno Fernandes szerepel, Zacén Rashford. Folyton azon vitáznak, melyik a jobb játékos.

Sok dolog emlékeztet a furcsa családi párhuzamra köztem és a bátyám, illetve Connor és Zac között. Gyerekkorunkban a bátyám mindig sokkal tehetségesebbnek bizonyult a sportban, magabiztos és jó társasági ember volt, népszerűbb a lányok körében. Örökké azon vitáztunk, hogy Bryan Robson vagy Mark Hughes a jobb focista. Most ugyanez a helyzet Zac és Connor között, csak közöttük nem két év, hanem egy hónap van. De a kapcsolatuknak olyan a dinamikája, mintha átörökítettük volna nekik.

Rob letöröl egy kis koszt a kulcstartóról, a hüvelykujja automatikusan jár fel-alá a piros műanyagon. Fel és le.

– Hogy tudna hazajönni, ha nincs nála a kulcsa? – kérdi halkan.

– A szomszédnak van kulcsa a házatokhoz?

Bólint, az állkapcsa megfeszül.

– Igen, már írtam neki, hogy figyeljen, hátha Zac be akarna menni, de eddig nem válaszolt.

– Connor állandóan elveszíti a kulcsait. A buszon, az iskolában, a mosásban…

Aztán észreveszek valamit a másik kezében. Mintha egy puha, fehér szövet lenne.

– Mit találtál? – kérdezem az anyagra mutatva.

Szinte kelletlenül emeli fel a ruhadarabot. Egy vékony, fehér, rövid pamutkardigánt tart vállmagasságban. Felesleges, nem praktikus holmi, olyasvalami, amit a kamasz lányok hordanak. Valamikor fehér lehetett, mostanra azonban piszkos és gyűrött, megszáradt vörösesbarna kosz éktelenkedik az ujján és a hátán.

– Ott találtam – mutat a tisztás szélén álló vastag, sima kérgű rönk felé.

– Rob, ez lehet, hogy már hetek, talán hónapok óta itt van.

– Szagold meg! – mondja halkan.

– Micsoda?

– Szagold csak meg, gyerünk!

Egy pillanatig habozok, aztán a kardigánhoz hajolok, megszagolom, és szinte azonnal megérzem a friss illatát, amelyben erdei gyümölcsök, vanília és pézsma keveredik. Valahogy ismerősnek tűnik.

– Nem is olyan régóta van itt, ugye? – kérdezi Rob. – Biztosan tegnap esti. Talán igazad volt, és Zac tényleg jár egy lánnyal.

Biztatón rámosolygok. Úgy érzem, az utolsó szalmaszálba próbál kapaszkodni, mégsem ez a megfelelő pillanat, hogy közöljem vele.

– Akárhol is van Zac, biztos vagyok benne, hogy hamarosan megtaláljuk.

Megint a fákra mered, mintha arra számítana, hogy a következő pillanatban felbukkan a fia. A rövidnadrágja jókora zsebébe gyömöszöli a kardigánt, majd megnézi a telefonját, nem jött-e üzenet.

– Haza kell menned – mondom végül. – Lehet, hogy Zac már otthon vár rád.

– Még egy helyet meg akarok nézni előtte.

Visszamegyünk az autókhoz. Mögötte haladok a városban, lassan gurulunk, a járdákat pásztázzuk, hátha megpillantjuk a fiát. Egy ponton Rob a fékbe tapos, én meg kis híján nekimegyek. A bátyám egy csapat tinédzsert bámul a Co-op előtt, de túl fiatalok. Négy-ötszáz méterrel odébb a McDonald’shoz érünk. Rob megáll, és szó nélkül besiet. Utánamegyek, és lecövekelünk a bejáratnál, onnan pásztázzuk végig a vendégeket, mint két, tolvaj után szaglászó áruházi nyomozó. Sokan vannak – mint mindig –, és a legtöbb asztalnál fiatal párok, családok, lánycsapatok ülnek, csak pár férfi ücsörög egymagában.

– Reméltem, hogy itt lesz – motyogja Rob. – A fél életét itt tölti.

– Menjünk el hozzátok, és…

Odasétál az egyik asztalhoz, ahol négy kamasz lány nevet hangosan. Telefon van a kezükben, diétás kóla doboza előttük. Rob felmutatja nekik a mobilját. A lányok arcáról lehervad a mosoly, előbb gyanakodva, majd döbbenten nézik, ahogy az ismeretlen férfi egyesével feléjük fordítja a kijelzőn látható fotót. Mind a négyen a fejüket ingatják. Nem, nem látták. Megpróbálom elképzelni, Connor hogyan reagálna, ha én tenném ugyanezt: egy középkorú férfi odamegy egy csapat tinédzser lányhoz, hogy megkérdezze, nem látták-e a fiát. Biztos gyorsan elterjedne a híre az iskolában. De a bátyám már túl van azon a ponton, hogy ezzel törődjön.

– Ők is tizenegyedikesek – mondja Rob kifelé menet –, de azt mondták, nem látták.

A házukhoz érve Rob a kocsifelhajtótól a bejárathoz fut. Utánasietek, és mire beérek, ő már a konyhába rohanva szólongatja a fiát. A hangjában reményt hallok.

– Zac?

A lépcső aljához megy, onnan kiabál.

Nincs válasz.

Én az előszobában ácsorgok, amíg ő villámgyorsan végigjárja a földszinti helyiségeket, még a kis vécébe is benéz. A néma házban hangosan nyikorog a padló a súlyos léptei alatt, aztán az emeletre rohan. Én még mindig a bejárati ajtónál állok, és hallom, ahogy fel-alá futkos fölöttem, pedig egyértelmű, hogy senki sincs a házban. Érezni, hogy üres, és azt is, hogy ez így van már egy ideje, mert túl nagy kettejüknek, mintha egy túlméretezett kabát lógna egy keskeny vállon. Rob sosem mondta ezt, de tudom, hogy retteg attól a naptól, amikor Zac egyetemre megy, és ő egyedül marad itt. A lábamnál egy cipőtartó, rajta a bátyám negyvenkettes munkáscipői, és Zac két számmal nagyobb edzőcipői. De a tartó bal oldala üres, nem használják. A sógornőm cipői eltűntek, és a hiányt nem lehet pótolni.

Megakad a tekintetem az ablakpárkányon álló bekeretezett fotón, amelyről Rob, Vanessa és Zac mosolyog. Apa és fia kétoldalt, köztük az anya. Tavaly, Vanessa negyvenötödik születésnapján egy étteremben készült a szelfi. Az asztalon poharak, tányérok, középen pedig egy üveg pezsgő. A kép Vanessa betegsége előtt készült. A kezelések előtt. A kemoterápia, a sugár, a műtét és a megállíthatatlan kór előtt, amely aztán belülről emésztette fel.

Rob megjelenik a lépcső tetején, és észreveszi, hogy a fotót nézem.

– Van valami? – kérdezem.

A fejét ingatva elindul lefelé, az arcán mélységes szomorúság. Az órájára pillant, aztán a telefonjára, majd kikémlel a felhajtóra néző ablakon. Észreveszem, hogy a tekintete gondosan kerüli az ablakpárkányon álló képet.

A konyha felé biccentek.

– Figyelj, mi lenne, ha…

– Ezt nem tudom végigcsinálni – mondja hirtelen. – Képtelen vagyok, főleg nem most, azok után, ami történt.

A karjára teszem a kezem, és finoman megszorítom.

– Meg fogjuk találni.

– Andy, csak ő maradt nekem – mondja hamuszürke arccal. – Nem veszíthetem el őt is.

5

A távolba mered, és gyorsan pislog. Nem fog rám nézni, legalább annyira meglepte az előző mondata, mint engem. Mintha az agyában áttört volna egy fal, és kikerült volna a legnagyobb félelme.

– Figyelj, nem fogod elveszíteni! – mondom, és magamhoz húzom egy ügyetlen ölelésre, de a két karja élettelenül lóg a teste mellett. – Nem fogjuk elveszíteni, megígérem. Üljünk le, és készítsünk egy tervet!

A konyhában töltök neki egy pohár hideg csapvizet, ő pedig a mellkasához szorítja a poharat, mintha nem nagyon tudná, mit kezdjen vele.

– Idd meg! – mondom. – És enned is kellene.

Megkenek neki pár vastag szelet vajas pirítóst Marmite-tal – igazi vigaszt nyújtó étel, mondta mindig az anyánk –, ő pedig végigveszi mindazt, amit a tegnap estéről tud. Keresek egy papírt és egy tollat, és megkérem, készítsen egy listát azokról, akiket már felhívott, hogy megtudjuk, kit lehetne még megkérdezni. A konyhapultnak dőlve végigböngészem a telefonom névjegyzékét, és időnként bedobok egy-egy nevet, amelyet Rob felvehet a listára. Aztán a helyekről készítünk listát, ahová Zac esetleg mehetett, ahol szeret a haverokkal lógni. Különböző parkok, játszóterek, focipályák, ahol nyáron az ideje nagy részét tölti.

Mindeközben ott visszhangzik halkan, alig kivehetően a fejemben egy gondolat a tegnap estéről, amihez nem tudok közelebb férkőzni. Connor égve hagyta a tornácon a villanyt, miután hangtalanul beosont a házba? Aztán ott van még Arthur megjegyzése is. Fogadok, hogy ma egész nap fel sem kel az ágyból. Egy ilyen hosszú éjszaka után! Az éjfél olyan későnek számítana? Nyolcvannyolc évesen már lehetséges.

– Csak azt nem értem – mondom, miután elhessegetem ezeket a gondolatokat –, hogy miért nincs vele Connor? Mindent együtt csinálnak.

Rob a fejét csóválva, gondterhelten rág egy szelet pirítóst.

– Lehet, hogy összebalhéztak valamin.

– Ez a két srác? Kizárt!

De amint kimondom, tudom, hogy ez igenis elképzelhető. Pár hónappal ezelőtt volt egy látványos balhéjuk, birkózni kezdtek, néhány pofon is elcsattant, Robbal választottuk szét őket. Egyik sem volt hajlandó bocsánatot kérni, csak kivörösödve hajtogatták, hogy a másik kezdte. Egy hétig haragban voltak, aztán egyik pillanatról a másikra kibékültek, és minden visszaállt a rendes kerékvágásba: ismét együtt mentek iskolába, hosszú FIFA-meccseket játszottak az Xboxon, bringáztak, fociztak a parkban, mintha mi sem történt volna. Később Laurának sikerült kihúznia Connorból, hogy egy lány miatt volt az egész, aki tetszett az egyiküknek. Látszólag egy semmiség miatt vesztek össze.

Tudom, hogy Rob sem felejtette el az esetet.

– Kíváncsi lennék, hogy megint egy lány van-e a dologban – mondja. A hüvelykujja körömágyát kezdi piszkálni, ami vérezni kezd, amint letép egy bőrdarabot. Észreveszem, hogy minden ujján sebes, véres a körömágy. Az anyánk mindig arra fogta, hogy nagyon unatkozunk. – Biztos vagy benne, hogy Connor egyszer sem említette Emily Ruskin nevét?

– Velem nem beszélt volna ilyen témáról, de megkérdezem Laurát.

Előveszem a mobilomat, írok neki egy üzenetet. Szinte rögtön három válasz is érkezik.

Bocs, de zuhanyoztam és a telefonom is töltőn volt. Csak most kaptam meg az üzeneted. Megtudtatok valamit? Hogy van Rob?

Most hívogatom a szülőket.

Nekem nem említette Emily R nevét.

Küldök neki egy választ: Ébreszd fel Connort!

Egyből küld egy felfelé mutató hüvelyujjat. Már éppen el akarom tenni a mobilt, amikor észreveszem a hullámzó három pontot, ami azt jelenti, hogy Laura ír valamit.

Cathy Ruskin lányáról van szó?

Erre nem tudok válaszolni, ezért annyit írok, hogy nem tudom, majd zsebre teszem a készüléket.

A bátyám épp egy iPadet püföl, amely egy vörös Manchester United-tokban van. Adja meg a jelszót! A fejét ingatva pötyög be másik hat számot, majd a homlokát ráncolva figyeli a vibráló billentyűzetet, és a kijelzőn felbukkanó választ. Helytelen jelszó. Az eszköz öt percre lezár.

Hirtelen feláll. Alig nyúlt a pirítóshoz. A mosogató melletti szekrényhez megy, keresgélni kezd az üvegek között, amelyek összekoccannak.

– A francba!

Visszarendezi az üvegeket, és lassan becsukja a szekrény ajtaját.

– Mi van? – kérdezem.

– Volt ott bent egy üveg vodka, még a kétharmada megvolt. És most nincs ott. – Tenyérrel hatalmasat csap a pultra. – Mindig mondtam neki, hogy legyen őszinte velem, és inkább mondjon el mindent, mint hogy a hátam mögött csináljon valamit.

– Legalább tudod, mit iszik. Mégiscsak jobb, mintha drogozna, nem?

Emlékszem, hogy kamaszkorunkban leosontunk a földszintre, amikor a szüleinkhez vendégek érkeztek, és a másik szobában vacsoráztak, mi meg a bárszekrény mélyéről elcsórtunk valami piát, mert ilyenkor egyáltalán nem volt feltűnő. Évek óta elfeledett, nyaralásokról hozott italok közül – ouzo, krétai pálinka, cherry brandy, osztrák snapsz − vettük el, amelyek kupakja csak hanyagul volt visszatéve. A szobánkba csempésztünk egy üveget, és egymást frocliztuk, hogy ki mer inni a torkunkat égető italból. Igyekeztem lépést tartani a nagy tesómmal, próbáltam nem kiköpni a tüdőmet, és nem rosszul lenni. Anya és apa sosem tudta meg. Amilyen az apa, olyan a fia.

Rob lenyalja a vért a beszakított körömágyról.

– Lehet, hogy valami buli volt – mondja, és remény csillan a szemében. – Tudod, egy házibuli a tanévzárás tiszteletére. Lehet, hogy meghirdették a Facebookon: ingyenes belépés és garantált tömeg. Talán nem is itt tartották, hanem valahol távolabb, és Zac most is könyörög valakinek, hogy vigye haza.

– Lehet – felelem, bár biztosra veszem, hogy a fiaink nem nagyon használják a Facebookot. Persze nincs szívem ezt mondani neki. – De az egyik haverjuk csak szólt volna már, nem?

A remény eltűnt az arcáról.

– Valami nagyon nincs rendben ezzel az egésszel, Andy. Egyszerűen nem értem.

Leülök a szemben lévő magas székre, a vérző ujja felé intek, kiveszek egy zsebkendőt a dobozból, majd átnyújtom neki. Szemben a falon Zac bekeretezett fotója lóg, az utolsó iskolai portré a tizenegyedik osztály végéről. Kék zakót és fehér inget visel, a nyakkendője egy kicsit félrecsúszott a kigombolt gallérnál. Az arcán zavart félmosoly, sötétbarna haja oldalt fel van nyírva, elöl pedig a homlokába göndörödik. A nappalinkban majdnem ugyanilyen kép van Connorról.

– Rob, csak azért kérdezem ezt, mert a bátyám vagy, a családom, ahogy Zac is.

– Mit kérdezel?

– Sosem beszélt arról, hogy lelépne innen? Persze azt leszámítva, amikor a Beacon Hill erdőben egyedül akart lenni még áprilisban. – Rob a fejét ingatja, mire halkan hozzáteszem: – És sosem mondott olyat, hogy esetleg… kárt akar tenni saját magában?

– Ugyan, dehogy! – csattan fel indulatosan. – Persze hogy nem! Semmi ilyesmit nem mondott, és nem is tenne ilyet.

Azt sem gondoltad, hogy egész éjjelre kimarad, súgja egy hang a fejemben.

– Muszáj volt megkérdeznem.

– Sosem tenne ilyet – jelenti ki határozottan. – Még a történtek után sem. Még azután sem, hogy elveszítette az anyját.

Nézem, ahogy szórakozottan a zsebkendőbe törli a hüvelykujját. Ha itt lenne Vanessa, a néhai sógornőm, mostanra már mozgósította volna a környéket. Egy rakás üzenetet küldött volna barátoknak, kollégáknak, szomszédoknak, kórustagoknak, az iskolatársak szüleinek, akikkel együtt várták a kapuban a gyerekeket. Már létrehozott volna pár csoportot a WhatsAppon, már gyűjtené az információkat, mindenkit rávenne, hogy keltsék fel a gyerekeiket, ellenőrizzék a vendégszobákat, a fürdőszobákat, az udvarokat, a kerti faházakat, a garázsokat, amíg Zac elő nem kerülne, és haza nem jönne.

Szerintem a bátyám is tudja, hogy így lenne, de ő inkább maga igyekezett megoldani a problémákat, mint hogy segítséget kérjen. Inkább eltévedt, és került harminc kilométert, küzdött a térképpel, de nem ismerte el a vereséget, és nem kért útbaigazítást egy járókelőtől. Inkább maradjon a családban a gond, mint hogy idegenek segítségét kérje egy elkóborolt gyerek megtalálásához.

Ha Laura jutott is valamire, a telefonom nem csörgött, üzenet sem érkezett, még Connorról sem.

– Figyelj csak! – mondom óvatosan. – Már mindenkit megkérdeztünk, aki csak eszünkbe jutott, átkutattuk a Beacon Hillt, és Zac még mindig nem veszi fel a telefonját. Nem lenne itt az ideje, hogy szóljunk a rendőröknek?

Nagyot sóhajt, az arcát a tenyerébe temeti. Ha Connorról lenne szó, én már értesítettem volna őket. De a bátyám fura módon nem akarja bevonni a hatóságokat, mintha az rossz ómen lenne, a legrosszabb félelmek beismerése, amelyet egyikünk sem akar egyetlen másodpercre sem.

– Nem kell huszonnégy órája eltűntnek lenni ahhoz, hogy a rendőrség foglalkozzon az üggyel?

– Ezt majd döntsék el ők. Nézd, felhívom őket én, ha te nem akarod!

Néhány pillanatig görbe vállal ül a széken, vörös szemét dörzsöli, amely már nyilván fáj az alvás hiányától.

– Nem – mondja szinte suttogva –, majd én felhívom őket.