Barabási Albert-László további könyvei
az Open Books gondozásában:

BARABÁSILAB Rejtett mintázatok

A képlet

Villanások

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Albert-László Barabási: Linked

Published by Plume, a member of Penguin Group (USA) Inc.

First Plum Printing, May 2003.

Fordította

Vicsek Mária és Kepes János

Copyright © Albert-László Barabási, 2002, 2003, 2022

Hungarian translation © Vicsek Mária, 2003, 2016, 2022;

Kepes János, 2022 (Előszó az új kiadáshoz)

Hungarian edition © Open Books, 2022

A fordítást az eredetivel egybevetette: Kepes János

Lektorálta: Dr. Mihály Nikolett

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Olvasószerkesztő Takács Andrea

Borítóterv Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-062-0

TARTALOM

Előszó az új kiadáshoz

Legelső láncszem: Bevezetés

Második láncszem: A véletlenszerű világegyetem

Harmadik láncszem: Hat lépés távolság

Negyedik láncszem: Kisvilágok

Ötödik láncszem: Középpontok és összekötők

Hatodik láncszem: A 80/20 szabály

Hetedik láncszem: A gazdag egyre gazdagodik

Nyolcadik láncszem: Einstein öröksége

Kilencedik láncszem: Az Achilles-sarok

Tizedik láncszem: Vírusok és divatok

Tizenegyedik láncszem: Megszületik az internet

Tizenkettedik láncszem: A darabokra tört világháló

Tizenharmadik láncszem: Az élet térképe

Tizennegyedik láncszem: Hálózatszerű gazdaság

Utolsó láncszem: A pók nélküli pókháló

Utolsó utáni láncszem: Hierarchiák és közösségek

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

ELŐSZÓ AZ ÚJ KIADÁSHOZ

A következő hónapokban nagy valószínűséggel én is megfertőződöm. Több milliárd koronavírus vív majd kétségbeesett harcot az immunsejtjeimmel. Krónikus betegség hiányában, illetve Bostonban, a Harvard Egyetem kórházainak közelében abban bízom, hogy képes lesz győzni az immunrendszerem. Mégis nagyon aggódom a vírus miatt. Olyannyira, hogy elkerülhetetlennek tartom, hogy két hónapra lezárjuk a világot. Nem magam miatt tenném ezt, hanem édesanyám miatt.

A laborban már február óta tudjuk, hogy március közepén leáll a világ. Sok barátomnak említettem ezt már hetekkel ezelőtt, de még én is alig tudtam felfogni, hogy ez pontosan mit jelent. Most már kezdjük látni – nehéz két hónap vár ránk, és a java még hátravan. Azért értesülhettem, hogy mi fog történni, mert a bostoni Network Science Institute-ban, ahol dolgozom, a hálózatelmélet segítségével a kollégáim évek óta pontosan meg tudják jósolni az épp aktuális vírusok terjedését. Követték a Zikát, az Ebolát, most pedig a koronavírust. Nem térnék ki most a probléma hálózatelméleti részére – erről szól a Behálózva 10. és a tankönyvem 10. fejezete. A koronavírus okozta járvány egy hálózati probléma, tehát hálózati módszertanra és gondolkodásra van szükség ahhoz, hogy a terjedését megjósoljuk, és végső soron kontrolláljuk.

Most már azt is értjük, hogy a vírust nem lehet megállítani. Terjedni fog attól függetlenül, hány ország zárja le a határait, hány repülőjáratot mondanak le vagy hány iskolát zárnak be. Ahol tíz beteg van kórházban, ott már több száz fertőzött él a közösségben. Sokan soha nem is tudják meg, hogy fertőzöttek voltak, mert nem voltak tüneteik. Viszont ők is terjesztik a vírust. Már túl vagyunk azon a ponton, hogy karanténnal meg lehetne fékezni a Covid–19 terjedését. Az Ebolát ki lehetett így irtani, de a koronavírus túlságosan fertőző, és már nagyon elterjedt. Ráadásul oltásra sem számíthatunk az idén.

Ha megállíthatatlan, akkor miért húzzuk be a társadalmi féket? Miért zárjuk be az iskolákat, miért taszítjuk a világ gazdaságát recesszióba? Egyetlen ok miatt, hogy lelassíthassuk. Mert ezáltal megmenthetjük a szüleinket, a nagyszüleinket és akár önmagunkat is. Minden modell azt jósolja, hogy egy éven belül nagyjából a lakosság fele fertőzötté válik. Beavatkozás hiányában a folyamat egy jól megjósolható Gauss-görbét követ – gyors növekedés, markáns csúcs, majd lecsengés. A csúcson viszont nem lesz kórházi kapacitás mindenki számára, akinek erre szüksége lenne. És a csúcs ijesztően közel van – heteken belül tízezrek fertőződnek meg, ha nem teszünk semmit. Olaszország példáján látjuk, mi történik, ha elszabadul a vírus – kapacitás hiányában az orvosok kénytelenek élet és halál fölött dönteni, egyes pácienseken segíteni, másokat eszköz hiányában elengedni.

Sokan továbbra is azzal áltatják magukat, hogy egy ártalmatlan influenzavírussal állunk szemben, amely sokunk számára veszélytelen, hisz elkerüli a fiatalokat, és különösen a gyerekeket. Ez így nem igaz – a koronavírus gyorsabban terjed az influenzánál, és nem találkozik immunitással. Mire az influenza ősszel eléri Európát, a lakosság számottevő része már megkapta ellene a védőoltást, így nehezebben tud terjedni. A koronavírus akadály nélkül fertőz, és nagyobb százalékban okoz halált az idősek és betegek körében.

Én leginkább az idősek miatt aggódom. Mindenki, akinek van idős vagy beteg a családjában, szomszédjában, lakóközösségében, felelősséggel tartozik értük. Ne vigyétek haza a vírust! Értessétek meg velük, hogy a veszély rájuk nézve nagyon is valóságos! Győződjetek meg róla, hogy van élelmiszerük, s ha nincs, vásároljatok be nekik! Segítsetek, hogy bezárkózhassanak a következő két hónapban! Tegyetek meg mindent, hogy ne terjedhessen a vírus, ezáltal csökkenni fog az egészségügyi intézmények leterheltsége. Ha most mindnyájan komolyan vesszük a Covid–19-et, elkerülhetjük, hogy egyszerre legyünk betegek. Így jut ellátás és oxigén azoknak, akiknél súlyossá válik a fertőzés. Ha viszont nem teszünk meg minden tőlünk telhetőt, hogy lassítsuk a járványt, év végére rengetegen szülők, nagyszülők nélkül maradunk.

Ezeket a sorokat 2020. március 15-én tettem közzé a Facebookon.

Számomra a Covid–19-világjárvány már három hónappal a lezárások előtt elkezdődött, amikor Alessandro (Alex) Vespignani kollégám hozzáfogott a beérkező töméntelen adat feldolgozásához. Alex, e kötet 10. fejezetének a hőse, a hálózati epidemiológia vitathatatlan atyja. Így jelenléte közös munkahelyünkön, a bostoni Network Science Institute-ban, a járvány kitörésekor egyszerre volt áldás és átok, hiszen baljós előrejelzései elől senki sem tudott menekülni.

Húsz évvel ezelőtt, a Behálózva megírásának idején Alexnek egyetlen, de lenyűgöző tanulmány volt a tarsolyában. Azt vizsgálta, mi következik a hálózatok természetéből a kórokozók terjedésével kapcsolatos bevett járványtani ismeretek alapján. Akkoriban meglehetősen elméleti jellegű munkát végzett, mára viszont óriási sikereket ért el a hálózatok járványtani alkalmazásával. Az elmúlt húsz évben folyamatosan tökéletesítette a hálózati epidemiológia eszköztárát, és kezdeti felfedezéséből bármely kórokozó terjedésének előrejelzésére alkalmas algoritmust dolgozott ki. Algoritmusát élesben tesztelték a 2014-es Ebola-járvány elleni küzdelemben, és sikeresen hozzájárult a kórokozó Európába és az Egyesült Államokba történő átterjedésének megfékezéséhez, de felhasználták a Dél-Amerikából induló, szúnyogok által terjesztett Zika-vírus térhódításának előrejelzésére is.

Ez az algoritmus 2019 decemberében riasztó előrejelzést adott. Bár még nagyon keveset tudtunk az új vuhani koronavírusról, az tette kivételessé és rendkívül veszélyessé, hogy már a tünetek megjelenése előtti képes volt fertőzni. Az algoritmus egyértelműen azt jósolta, hogy néhány hónapon belül elterjed az egész világon. Bár gyakran mondom kollégáimnak, a laboratórium munkatársainak, hogy bízzanak meg a számításaikban – nyugodtan hagyatkozzanak a hálózatokon alapuló előrejelzéseikre –, ezúttal annyira távolinak, felfoghatatlannak tűnt a veszély, amellyel Alex előállt, hogy el sem jutott igazán a tudatunkig.

Így januárban elutaztam Tokióba az éves hálózattudományi konferenciára, sőt tízéves gyerekemet is magammal vittem. Japánban kezdtem érezni, hogy Alex tényleg rátapintott valamire. Láttam, hogy kínai és koreai kollégáinknak mekkora gondot jelent a hazatérés, amint Vuhanban elkezdődtek a lezárások, és egész Ázsiában törölték a repülőjáratokat. Mi azonban visszatértünk az Egyesült Államokba anélkül, hogy fogalmunk lett volna az Alex számításai szerint készülődő, óriási „viharról”. Amikor öt nap múlva a fiam belázasodott, hirtelen felfogtuk, mi történt, mi vár ránk. Felhívtunk mindenkit, akit csak tudtunk, hogy kiderítsük, vajon covidos lett-e a gyerek. Bostonban, a legrangosabb tudományos intézmények közegében senki nem tudott semmit. Nem voltak tesztek. Nem mondták meg, mit kell tennünk, de a karantént senki sem javasolta. A mai napig nem tudjuk, hogy a fiam volt-e az első covidos beteg Boston környékén, vagy csak egyszerűen elkapta az influenzát.

Később a fiam betegsége miatti aggodalmam alábbhagyott, az élet ment tovább. Aztán nagyjából egy hónap múlva már senki sem hagyhatta többé figyelmen kívül a Covidot. Alex jóslatai a vírus által okozott pusztítással kapcsolatban beigazolódtak. Az olaszországi és New York-i kórházak kezdtek megtelni, a rossz állapotban lévő betegeket ideiglenes sátrakban helyezték el, a hullaházakban nem volt már hely. De csak ekkor kereste meg a kormány Alexet, hogy legyen a Fehér Ház járványügyi tanácsadója.

Két elnöki kabinet is igényt tartott rá, azon egyszerű okból, hogy egyedül ő értett hozzá. Amikor két évtizeddel ezelőtt a Behálózva megjelent, a hálózattudomány még alig pár tudós figyelmét keltette csak fel. Az elmúlt húsz évben azonban az ebben a könyvben bemutatott új tudomány lenyűgöző mértékben teljesített, és mára hálózattudomány néven az amerikai National Academy hivatalosan jegyzett diszciplínájává vált. A 2000-es évek elején részt vettem a NetSci-konferenciasorozat elindításában, amelyen azóta már ezernél is több hálózatkutató vett részt. Az érdeklődő diákok ma az Egyesült Államokban és Európában is szerezhetnek PhD-fokozatot hálózattudományból, amelynek eszköztára szervesen beépült számos tudományágba: használják orvosok új gyógyszerek és diagnosztikai eszközök kifejlesztésére, szociológusok a társadalmi egyenlőtlenségek kutatásában, közgazdászok a lavinaszerű pénzügyi összeomlások feltárásához, mérnökök internetes protokollok kidolgozásában, de a közösségi médiában dolgozó szoftverfejlesztők is. A Facebook, az Amazon, a Google és a legtöbb nagy technológiai cég képzett hálózatkutatókat alkalmaz. Ma már külön szervezetek jöttek létre, és konferenciákat szerveznek a hálózati orvostudomány, a hálózati idegtudomány, a hálózati politológia és egyéb aldiszciplínák kutatására.

A világjárvánnyal eljött az a változás is, hogy a hálózattudománnyal foglalkozó, addig elzárt tudományos közösség előtt tágra nyíltak a kapuk. A hálózatok bekerültek a közbeszédbe. Mi több, miután a karanténban töltött hosszú estéken kimerült a Tiger King-sorozat és a kovászkészítés témája, vacsora közben sokszor a társas és kapcsolati hálózatok és reprodukciós ráták kerültek szóba. Az emberek olyan kifejezésekkel kezdtek dobálózni, amelyek korábban csak NetSci-konferenciákon hangzottak el. Végül kiderült, hogy hálózati szemlélet nélkül nincs is lehetőség a járvány megismerésére és feltartóztatására.

Sokak szemében azonban nem nyilvánvaló, hogy a hálózatok hány és hány dimenzióban függenek össze a fertőző betegségekkel. Lekézenfekvőbbek a társadalmi és kapcsolati hálózatok, melyek révén megtudhatjuk, ki kivel találkozott. A társadalmi kapcsolatokon keresztül egészen a lakásunk ajtajáig követhetjük a vírus útját. Azonban még ennél is fontosabb szerepet játszanak a mobilitási hálózatok – ki hová utazik –, ezek alapján válhatott egy csapásra világjárvánnyá a Vuhanban megjelent fertőzés. A mobilitási hálózat segítségével jósolhatta meg Alex Vespignani olyan pontosan, hogy milyen gyorsan éri el a Covid–19 Európát és az Egyesült Államokat, illetve mekkora károkat okoz majd. A kapcsolati és a mobilitási hálózatok együttesen politikai döntések alapjául is szolgáltak, egyes helyeken például lezárásokat kellett elrendelni, míg másutt elegendő volt a maszkviselés kötelezővé tétele vagy az iskolabezárás. A járványtan hagyományos eszközei siralmas módon elégtelennek bizonyultak a megoldásra – a Covid terjedésének, a különböző korlátozások és beavatkozások hatásának felméréséhez a hálózati epidemiológiára volt szükség.

A hálózattudomány lényeges szerepet játszik a nyilvánosság számára kevésbé látható területeken is, például azoknak a meglévő gyógyszereknek a felkutatásában, amelyek segítenek a covidos betegeken. Mi több, alapjában véve az is hálózati jelenség, ahogy a Covid megfertőzi a sejtjeinket: a vírus betölti a sejtjeinkbe saját RNS-tartalmát, és arra kényszeríti a sejtben már jelen lévő fehérjék szubcelluláris hálózatát, hogy azt fehérjékké fordítsa le. Ebben a folyamatban nem vesz részt minden emberi fehérje, csak egy részük. A hálózatok nyelvén, amint a könyv 13. fejezetében elmagyarázzuk, ez azt jelenti, hogy csak egy bizonyos hálózati szomszédság vagy modul vesz részt benne. Ha tehát olyan hatóanyagokat szeretnénk találni, amelyek meggyógyítják a betegeket – vagy legalább megakadályozzák a vírus további osztódását, és így minimalizálják a fertőzés következményeit, akkor ugyanazt a hálózati szomszédságot kell célba vennünk, amelyet a vírus is használ. Más szóval: a gyógyszerek célpontjait hálózati elvek alapján kell megtalálnunk.

Laboratóriumomban a hálózati orvoslás utóbbi évtizedben kialakult eszközeinek bevetésével igyekeztünk megtalálni az összes olyan hatóanyagot, amely alkalmas lehet a covidos betegek kezelésére. Majd a Bostoni Egyetem által működtetett 4. biztonsági szintű NEED Labbal együttműködve több mint hatezer hatóanyagot teszteltünk, és sikerült azonosítani körülbelül egy tucat szóba jöhető anyagot, amelyek közül később több is bekerült a klinikai vizsgálatokba. Noha a Covid–19-világjárvány a legalapvetőbb döntéseinkbe is behozta a hálózati gondolkodást – például amikor kockázatelemzést végzünk a bevásárlóközpontok parkolóiban, vagy amikor elgondolkodunk, hogy elmenjünk-e arra az esküvőre, amelyikről már úgyis elkéstünk –, ez csak arra világít rá, hogy életünk felszíne alatt milyen erősen ott lebeg az összekapcsolódás. A hálózatok kikerülhetetlenek. Az összekapcsolódás az általunk ismert élet lényege. Boldog vagyok, hogy a Behálózva – az a könyv, amely megismertette a világot a hálózati gondolkodással – ismét megjelenik magyarul, átdolgozott fordításban. Nemrégiben írt nekem egy olvasó, aki csak mostanában találkozott a könyvvel, és igencsak meglepődött, hogy két évtizeddel ezelőtt íródott. Magam is meglepődtem. Minden könyv öregszik, de a Behálózva szemlátomást olyan, mint a jó bor. Miközben egyre nagyobb a zaj körülöttünk, ez a könyv olyan egyszerű tájékozódási szempontot kínál – a hálózati gondolkodást –, amely az idők folyamán egyre inkább kulcsfontosságúvá vált.

2022. február

Barabási Albert-László

Legelső láncszem

BEVEZETÉS

2000. február 7. nagy nap lehetett volna a Yahoo! életében. A szokásos napi pár millió felhasználó helyett milliárdok próbálták elérni ezt az internetkeresőt. Ez a hirtelen jött népszerűség az internetes gazdaság legértékesebb cégei közé röpíthette volna a társaságot. Csakhogy éppen volt egy kis gond: az összes felhasználó pontosan ugyanakkor érkezett, és egy sem volt közöttük, akit a tőzsdeindex vagy a diós süti receptje érdekelt volna. A számítógépes kódok nyelvén mind a következő üzenetet küldték: „Igen, hallottam!” A Yahoo! azonban legjobb tudomása szerint nem mondott semmit. A kaliforniai Santa Clarában működő központjában mégis több száz számítógépet lekötöttek ezek a kiabáló árnyak. Miközben több millió tisztességes felhasználónak, akit egy filmcím vagy egy repülőgépjegy érdekelt volna, várnia kellett. Magam is köztük voltam. Természetesen fogalmam sem volt róla, hogy eközben a Yahoo! tízmilliárd kísértettel hadakozik kétségbeesetten. Nagyjából három percig bírtam türelemmel, majd választottam egy gyorsabban reagáló keresőt. Másnap ugyanilyen boszorkányság áldozata lett a web „színe-java”: az Amazon.com, az eBay, a CNN.com, az ETrade és az Excite is: nekik is azoknak a kísérteteknek a milliárdjaival kellett foglalkozniuk, amelyek korábban céltalan érdeklődésükkel megbénították a Yahoo!-t. A valódi ügyfelek pedig csillogó hitelkártyáikkal a kezükben hasztalan várták, hogy vásárolhassanak.

Természetesen képtelenség több milliárd embert rávenni, hogy csendes-óceáni idő szerint pontosan 10 óra 20-kor pötyögje be a keresőbe a „Yahoo.com” címet. Ennyi számítógép egyszerűen nincs is. A legelső sajtóbeszámolók egy tapasztalt hackercsoportnak tulajdonították a legnagyobb kereskedelmi webszolgáltatók megbénítását. Mind egyetértettek abban, hogy alighanem egy vicces kedvű számítógépes csapat jó szórakozásnak találta, hogy a bonyolult biztonsági rendszerek kijátszásával iskolák, kutatólaboratóriumok, cégek eltérített számítógépeivel azt hajtogattatja megszállottan: „Igen, hallottam!” Minden másodpercben olyan töméntelen adatmennyiséget zúdítottak erre a weboldalra, hogy az képtelen volt kezelni. A Yahoo!-t ért, tömeges szolgáltatáskiesést okozó támadás miatt később hatalmas publicitással kísért nemzetközi hajtóvadászat indult a felelősök felkutatására.

Nagy meglepetésre azonban az FBI összpontosított nyomozása nem azt a számítógépes bűnszervezetet találta meg, amelyre mindenki számított, hanem egy kanadai tinédzser külvárosi lakásához jutottak el. Egy internetes chatszoba lehallgatása közben figyeltek fel a nyomozók arra a tinire, aki éppen új célpontokra kért javaslatokat, miközben eldicsekedett addigi sikereivel.

Ennek a MafiaBoy[1] álnév mögött rejtőző tizenöt éves fiúnak sikerült megbénítania a világ legjobb számítógépes biztonsági szakértőivel rendelkező, milliárddolláros cégek működését. Ő lett volna korunk Dávidja, aki a legszerényebb otthoni számítógép-parittyájával legyőzte az információs korszak Góliátjait? A szakértők visszatekintve egy dologban egyetértenek: a támadás nem valami zseni műve volt. A végrehajtásához szükséges eszközök különböző hackeroldalakon bárki számára hozzáférhetők. MafiaBoy online ténykedéséből az derült ki, hogy teljesen amatőr, jól kivehető lábnyomai egyenesen a szülei ajtajához vezették a rendőrséget. Alapjában véve inkább Góliátként, mint Dávidként működött. Annyi tudása már nem volt, hogy bármelyik célba vett weboldalra behatoljon, a maga ügyetlen és lassú módszereivel csak a könnyű célpontokat sikerült elérnie, egyetemek és kis cégek sebezhető számítógépeit, amelyeket egyszerű utasításokkal rábírt, hogy üzeneteikkel bombázzák a Yahoo!-t.

El lehet képzelni a tizenöt éves fiú kéjes örömét a szobája mélyén a képernyő fényében, miközben véget nem érő „Igen, hallottam!” üzeneteket küld a Yahoo!-nak. Nyilván ő maga is már vagy milliószor kiáltotta oda ezt a mondatot a szüleinek, amikor vacsorázni hívták, vagy azt kérték, hogy vigye le a szemetet. A sikeres támadáshoz nem kellett más, mint józan paraszti ész, jó adag pofátlanság és egy kevéske tapasztalat. De mi éppen ezen csodálkozunk el: hogyan volt képes ez a tizenéves gyerek néhány mozdulattal legyőzni az internetes gazdaság legnagyobb vállalatait? És ha egyetlen suhanc ekkora dúlást végezhet az interneten, mit érhetne el egy képzett és nagy gyakorlattal rendelkező kis szakértőcsapat? Mennyire vagyunk kitéve az ilyesfajta támadásoknak?

1.

Az első keresztények mindössze egy renegát zsidó szekta tagjai voltak. A zsidó és a római hatóságok különcöknek, bajkeverőknek tartották, és ezért üldözték őket. Nincs rá semmiféle történelmi bizonyíték, hogy szellemi vezetőjük, a názáreti Jézus a judaizmuson túlmenő hatást kívánt volna gyakorolni. Gondolatai már a zsidók számára is elég bonyolultak, sőt botrányosak voltak, az pedig végképp reménytelennek tűnt, hogy a nem zsidókat is meg tudják szólítani. Ha egy nem zsidó a követőjévé akart válni, először is szükséges volt, hogy körülmetélkedjen, alá kellett vetnie magát a korabeli judaizmus törvényeinek, de így is kirekesztették a Templomból – a korai zsidó kereszténység szellemi központjából. Nagyon kevesen választották ezt az utat. Szinte lehetetlen volt a kereszténység üzenetét eljuttatni az emberekhez. A korabeli szétszórt és röghöz kötött társadalomban a hírek és eszmék gyalogszerrel terjedtek, a távolságok pedig nagyok voltak. Úgy tűnhetett, a kereszténységnek – mint annyi más vallási mozgalomnak – feledésbe kell merülnie. Minden nehézség ellenére ma közel kétmilliárd ember vallja magát kereszténynek. Hogyan történhetett? Hogyan váltak a lenézett kis zsidó szekta eszméiből a nyugati világ vezető vallásának alapjai?

Sokan a názáreti Jézus néven ismert történelmi személyiség mondanivalójának tulajdonítják a kereszténység diadalát, napjaink marketingszakértői pedig „emlékezetes üzenetnek” hívnák azt, amely megérintette az embereket, generációk adták tovább egymásnak, miközben más vallási mozgalmak felvirágoztak, és rögtön el is tűntek. A kereszténység sikere azonban valójában egy istenfélő ortodox zsidónak köszönhető, aki soha nem is találkozott Jézussal. Héberül Saulnak hívták, de mi inkább római nevén, Pálként[2] ismerjük. Pál a kereszténység megfékezését tekintette élethivatásának. Közösségről közösségre járt, és mindenütt zaklatta a keresztényeket, akik a hatóságok által istenkáromlónak tartott Jézust egy szintre helyezték Istennel. Pál korbácsolással, kiátkozással és kiközösítéssel igyekezett fenntartani a hagyományokat, s a zsidó törvényeknek való engedelmeskedésre kényszeríteni a tévelygőket. A történelmi beszámolók szerint azonban ez az ádáz keresztényüldöző 34 évesen váratlan fordulaton ment keresztül. Egyszeriben az új hit legszenvedélyesebb híve lett, és rengeteget tett azért, hogy ebből az apró zsidó szektából a rá következő kétezer évben a nyugati világ uralkodó vallása legyen.

Mi vezethetett ehhez a sikerhez? Pál felismerte, hogy ha a kereszténység túl kíván nőni a judaizmuson, meg kell szüntetnie a kereszténnyé válás előtt álló súlyos akadályokat. Fel kell oldani a körülmetélés parancsát és a szigorú étkezési előírásokat. Ezzel a törekvésével kereste meg Jézus tanítványait Jeruzsálemben, akiktől megbízást kapott a térítésre, a körülmetélés követelménye nélkül.

Pál azonban megértette, hogy mindez nem elég: a tanítást terjeszteni is kell. Saját tapasztalatából jól ismerte az emberi kapcsolatoknak azt a hálózatát, amely Rómától Jeruzsálemig behálózta az 1. század civilizációját. Nekilátott hát, hogy ahány embert csak el tud érni, áttérítse az új hitre. Életének rá következő 12 évében majdnem 15 ezer kilométert járt be. De nem csak találomra bolyongott: korának legnagyobb közösségeit kereste fel, azokat a népeket és településeket, amelyek esetében és ahol az új vallás a leggyorsabban gyökeret verhetett és tovább terjedhetett. Ő volt az első, és kiemelkedően a legjobb a kereszténység „eladásában” – egyforma hatékonysággal vetette be a hit tanításait és a kapcsolati hálózatokat. Neki köszönhető-e a kereszténység térhódítása? Vagy Jézusnak? Vagy talán a tanításnak? És megtörténhet-e ismét?

2.

Hatalmas különbségek vannak Pál és MafiaBoy között. Utóbbi csak a rombolásra törekedett, Pál pedig – legelső szándékaival szemben – a hídépítő szerepét játszotta az első keresztény közösségek között. Ami azonban közös bennük, hogy mindketten nagyon jól értettek a hálózatokhoz. Bár egyikük sem fogalmazott volna így, sikerük kulcsa az a bonyolult hálózat volt, amely hatékony közeget biztosított a működésükhöz. MafiaBoy a számítógépek hálózatára támaszkodott. A harmadik évezred elején az internet segítségével lehet a legjobban és leggyorsabban elérni a legtöbb embert. Pál viszont az 1. század társadalmi-vallási kapcsolatainak mestere volt, a modern kor kezdetén pedig egyedül ez a hálózat volt képes a hit fenntartására és terjesztésére. Egyikük sem értette meg teljes egészében a működésüket segítő erőket. Majdnem kétezer évvel Pál után most kezdjük csak megérteni, miben rejlett Pál és MafiaBoy ereje. Ma már tudjuk, hogy a siker egyaránt múlt az általuk igénybe vett hálózatok topológiáján és szerkezetén, valamint az ő képességükön, hogy ezeket ki tudják használni.

Pál is és MafiaBoy is azért érhették el a céljukat, mert mi mindannyian össze vagyunk kapcsolva. Egész biológiai létünk, társadalmi viszonyaink, gazdasági és vallási hagyományaink elképesztő mértékű összekapcsoltságról árulkodnak. Ahogy Jorge Luis Borges, a nagy argentin író fogalmazott: „minden mindennel összeér”.

3.

„Sárkányok birodalma” – így jelölték a régi térképkészítők az ijesztő ismeretlen területeket. Ahogy azonban a kalandvágyó felfedezők eljutottak lassan a föld minden pontjára, előbb-utóbb eltűntek az ilyen szörnyekkel jelölt foltok. A világ különböző részei közti összefüggéseket ábrázoló szellemi térképünkön még mindig vannak sárkányoktól hemzsegő területek – egyetlen sejt mikroszkopikus univerzumától egészen az internet határtalan mindenségéig. Jó hír, hogy az utóbbi időben a kutatók egyre jobban fel tudják térképezni ezeket a kapcsolatokat. Az ő térképeik új megvilágításban mutatják be hálózatszerű világunkat, miközben olyan meglepetésekkel és megoldandó problémákkal szolgálnak, amelyekre néhány éve még nem is gondolhattunk volna. Az internetről készült részletgazdag térképek feltárták, mekkora kárt tehetnek benne a hackerek. A Szilícium-völggyel kereskedelmi vagy tulajdonosi kapcsolatban álló cégek térképén követhető a hatalom és a pénz áramlása. Az egyes ökoszisztémákban élő fajok közötti kölcsönhatást ábrázoló térképek bepillantást nyújthatnak, hogy milyen romboló hatást gyakorol az ember a környezetére. A sejten belül egymással kölcsönhatásban álló gének térképe felismerésekkel szolgált a rák működésére nézve. Ám az igazi meglepetés akkor ért bennünket, amikor ezeket a térképeket egymás mellé helyeztük. Miként olykor különböző emberek csontvázai között is alig lehet eltéréseket találni, az derült ki, hogy ezek az egészen más jellegű kapcsolatokat ábrázoló térképek teljesen hasonló szerkezetet mutatnak. Egy sor lélegzetelállító új keletű felfedezés arra a felismerésre kényszerít bennünket, hogy körülöttünk az összes bonyolult hálózat szerkezetét és kialakulását elképesztően egyszerű és átfogó természettörvények irányítják.[3]

4.

Látták már, amikor egy kisgyerek szétszedi kedvenc játékát? Aztán sírva fakad, mert rájön, hogy a darabokból nem tudja újra összerakni? Nos, az alábbi titok sohasem kerül az újságok címoldalára. Mi is szétszedtük az univerzumot, és fogalmunk sincs, hogyan rakjuk össze. Miután az utóbbi évszázadban dollárbilliókban számolható kutatási összegeket költöttünk arra, hogy ízekre szedjük a természetet, csak most ismerjük be, hogy fogalmunk sincs arról, hogyan tovább – kivéve, hogy még apróbb darabokra cincáljuk.

A 20. századi tudományos kutatás jó részét a redukcionizmus törekvése hajtotta. Eszerint a természet megismeréséhez előbb az összetevőit kell megfejtenünk. Annak a feltételezésnek az alapján, hogy ha már ismerjük a részeket, könnyű lesz megérteni az egészet. Oszd meg és uralkodj; az ördög a részletekben rejlik. Ennek következtében évtizedeken át kénytelenek voltunk alkotóelemein keresztül szemlélni a világot. Arra képeztek bennünket, hogy az univerzum megértéséhez vizsgáljuk az atomokat és szuperhúrokat, az élet megfejtéséhez a molekulákat, a bonyolult emberi viselkedést az egyes gének irányítják, a különböző vallások és futó őrületek okát a prófétákban lássuk.

Közel állunk hozzá, hogy a részletekről majdnem mindent tudjunk, amit egyáltalán tudni lehet. A természet egészének megismeréséhez azonban semmivel sem kerültünk közelebb. A darabok újbóli összeállítása valójában sokkal nehezebb, mint ahogy a tudósok képzelték. Ennek egészen egyszerű az oka: a redukcionizmus követésében a komplexitás kemény falának ütközünk. Kiderült, hogy a természet nem az a fajta jól megtervezett összerakós játék, amely csak egyféleképpen állítható össze. Komplex rendszereknél olyan sokféle lehetőség adódik a részek összeillesztésére, hogy évmilliárdokba telne mindegyiket végigpróbálni. A természet viszont több millió év alatt tökéletesített eleganciával és precizitással állítja össze a darabokat. Mindeközben az önszerveződés mindent átfogó törvényeire támaszkodik, amelyek eredete jórészt rejtély maradt számunkra.

Manapság egyre inkább arra a felismerésre jutunk, hogy semmi nem történik elszigetelten. A legtöbb esemény vagy jelenség egy bonyolult univerzális kirakós játék részét képezi, annak számtalan darabjával kölcsönhatásban áll, összefügg velük, vagy azok következménye. Ráébredtünk, milyen kis világban élünk, amelyben minden mindennel kapcsolatban áll. Egy éppen zajló forradalomnak lehetünk tanúi, amelynek során az egyes tudományágak művelői mindinkább felismerik a komplexitás szigorú szerkezetét.

Kezdjük felfogni a hálózatok jelentőségét.

Miután az internet egész életünket meghatározza, napjainkban a hálózat szó úton-útfélen feltűnik, vállalatok és népszerű folyóiratok nevében is megjelenik. Szeptember 11-e után, amikor a terrorista hálózatok pusztító erejével szembesültünk, a szó újabb jelentéséhez kellett hozzászoknunk. Kevesen ismerték fel azonban, hogy a hálózatok gyorsan kibontakozó tudománya manapság sokkal izgalmasabb és újszerűbb jelenségeket tár fel, mint amit a hálózat köznapi használata valaha is kifejezhet. Részben annyira új felfedezésekről van szó, hogy a tudományos közösségben számos kulcsfontosságú eredmény még kiadatlan kézirat formájában terjed. A minket körülvevő, kapcsolatokkal átszőtt világ újfajta személetét nyitják meg, és arra utalnak, hogy a hálózatok sokkal meghatározóbb szerepet fognak játszani az új évszázadban, mint legtöbben hajlandók lennének felfogni. Ezek a dolgozatok alapvető kérdéseket vetnek fel, amelyek a következő korszakban egész világfelfogásunkat át fogják alakítani.

Ez a könyv azt az egyszerű célt tűzi maga elé, hogy rábírja az olvasót a hálózatszerű gondolkodásra. A hálózatok kialakulásával, formájával, fejlődésével foglalkozik. A hálózatok szemszögéből mutatja meg a természetet, a társadalmat és az üzleti életet, új keretet szolgáltat számos kérdés tárgyalására a webes demokráciától az internet sebezhetőségén át a halálos vírusok terjedéséig.

Mindenütt vannak hálózatok. Ha nyitott szemmel járunk, észrevesszük őket. Az olvasó, miközben láncszemről láncszemre halad a könyvben, megtanulja bonyolult társadalmi hálózatnak látni a társadalmat, és megérti, mennyire kicsi ez a hatalmas világ, amelyben élünk. Rájön, mi és hogyan vezetett Pál sikeréhez, és hogy az akkori társadalmi környezet, minden nyilvánvaló különbsége ellenére, mennyire hasonlított a maihoz. Megértheti, milyen nehézséget jelent, ha az orvosok egyetlen molekulára vagy génre koncentrálva próbálnak gyógyítani valamilyen betegséget, és nem számolnak az élő anyag bonyolult összefüggésrendszerével. Nyilvánvalóvá válik számára, hogy nem egyedül MafiaBoy támadja a hálózatokat. Kezdi megérteni, hogy az internet – melyet sokszor kizárólag emberi alkotásnak tekintenek – olyan lett, mint az élő szervezetek vagy az ökoszisztémák, ami szintén azt bizonyítja, milyen erősen határozzák meg bizonyos alapvető törvények az összes hálózat működését. Felismerheti, hogy a terrorizmus megjelenését is a hálózatképződés törvényei irányítják, valamint hogy ezek a gyilkos hálózatok is támaszkodnak a természetes hálózatok alapvető szilárdságára. Elcsodálkozhat, milyen meglepő hasonlóság áll fenn látszólag teljesen különböző rendszerek, például a gazdaság, a sejt vagy az internet között, és hogy az egyik megkönnyíti a másik megértését. Ez a sok felfedezéssel járó utazás reményeim szerint arra fogja sarkallni az olvasót, hogy megszabaduljon a redukcionizmus szemellenzőjétől, és lépésről lépésre megismerkedjen a soron következő tudományos forradalommal: a hálózatok új tudományával.

JEGYZETEK

LEGELSŐ LÁNCSZEM: BEVEZETÉS

[1] MafiaBoy történetét kiterjedten tárgyalta a sajtó. Lásd http://www.mafiaboy.com/. Az „Igen, hallottam” mondat C. Taylor „Behind the Hack Attack” című cikkéből származik (Time Magazine, 2000. február 21.).

[2] Szent Pál életével és a kereszténység elterjesztésében játszott szerepével számtalan népszerű könyv, illetve monográfia foglalkozik. Lásd többek közt C. J. Den Heyer: Paul: A Man of Two Worlds (Harrisburg, Pennsylvania, Trinity Press International, 1998) és Robert Jewlett: A Chronology of Paul’s Life (Philadelphia, Fortress Press, 1979).

[3] A bonyolultság kibontakozó új tudománya azt vizsgálja, hogyan viselkednek a sok millió összetevőből álló rendszerek, az önszerveződés törvényeivel hogyan alakul ki rend a káoszból és véletlenszerűségből. Művelői a matematikától és a fizikától az ökológián át az üzleti tudományokig számos területet tanulmányoznak. A témáról született népszerű és bevezető könyvek közt lásd például Murray Gell-Mann: The Quark and the Jaguar: Adventures in the Simple and the Complex (New York, W. H. Freeman, 1995); Hidden Order: How Adaptation Builds Complexity (Cambridge, Mass., Perseus, 1996); Ricard V. Solé, Brian Goodwin’s: Signs of Life: How Complexity Pervades Biology (New York, Basic Books, 2001); Yaneer Bar-Yam: Dynamics of Complex Systems (Cambridge, Mass., Perseus, 1997).