© Mara Maxine, 2026

© Eleven Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Müller Peti

mullerpeti.hu

Szerkesztő: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Valentin Kristóf

Kiadja az Eleven Kiadó Kft.

Budapest, 2026

Felelős kiadó: Libor Erzsébet és Bucsy Péter

Elérhetőség: info@elevenkiado.hu

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6742-27-8

Amikor azt hiszed, hogy bajban vagy,
akkor még csak a felszínt kapargatod.
A baj akkor kezdődik,
amikor már nincs hatalmad
a történések felett.

Elégedetten éled az életedet a saját magad által
felállított keretek között. Aztán jön majd valaki,
aki megmutatja, hogy amit teljesnek
és kielégítőnek hittél, korántsem volt az.

Mert akarhatsz többet is.

Ha elég bátor leszel, akkor ki tudsz lépni
a saját magad állította keretek közül.

Készen állsz rá?

1. FEJEZET

Eliza

Augusztus 25.

Vegas, te rohadék!

A szerelem olyan, mint egy gyümölcsfa virága. Ha ápolják, édes növekedésnek indul, de ha elhanyagolják, sosem terem rajta semmi. Alannel, az exemmel és egy rejtélyes idegennel álmodtam az éjszaka. Jelenleg egyetlen férfit sem akarok az életembe, úgyhogy nagyon örülök, amikor visszakeveredek a valóságba. A szokásosnál lassabban térek magamhoz az ágyban, miközben a tompa lüktetés egyre jobban elhatalmasodik rajtam. Valószínűleg beköltözött a fejembe egy manó, és belülről kalapáccsal ütlegeli a koponyámat.

Basszus, Grace! Rögtön eszembe jut az egyik legjobb barátnőm, aki az este egyik pillanatról a másikra felszívódott. Tudja, hogy nem bírom az italt. Amikor épp a lifttel haladtunk lefelé a klubba, megbeszéltük, hogy leállít, ha elszaladna velem a ló. Mégis, hova a fenébe tűnt, amikor szükségem lett volna rá? Azonnal meg akarom ölni őt. Persze, amint képes leszek kinyitni a szememet. Amíg erőt gyűjtök ehhez a művelethez, visszagondolok az álmom Alan-mentes pillanataira. Bár csak pár jelenet villan fel előttem, megállapítom, hogy meglehetősen kreatív voltam. Mindegyik álomképben egy nagyon magas szőke férfi szerepel, akinek az arca sajnos túlságosan homályos. Mindenesetre együtt táncoltunk. A lüktető ritmusra érzékien egymáshoz simult a testünk. Az érzésre még most is lúdbőrzik a karom. Egy másik jelenetben pedig egy gagyi Elvis-hasonmás előtt állunk. Azt hiszem, innentől vett bizarr fordulatot az álom. Brrrr… Visszaterelem a gondolataimat a még mindig mozdulatlan testemre, amely kellemesen belesüpped a matracba. Megmozgatom a kezem, majd a lábam is. Megvan minden testrészem, ez jó hír! Ami kevésbé, hogy ideje lenne életet lehelnem megfáradt tagjaimba, és felkelni. Ez most életem legnehezebb kihívásának tűnik. A fejfájás elviselhetőbb csukott szemmel, ezért vakon indulok felfedezni a környezetemet. Talán hagytam az éjjeliszekrényen egy pohár vizet lefekvés előtt. Nagyon remélem, hogy így van! Szükségem van arra a vízre, úgy kiszáradtam, mintha előző nap a sivatagban vánszorogtam volna. Jobbra nyúlok, de csak az éjjeliszekrény üres fafelületét érzem az ujjaim alatt. Elkezdek nyújtózkodni az ágy másik vége felé. Ijedtemben azonnal visszarántom a kezem. Belégzés. Kilégzés. Nyugalom! Hátha csak képzelődtem. Újra kinyúlok a karommal. Azonnal megállapítom, hogy ez egy emberi test. Valami élő, lélegző keménység. A szemem azonnal kipattan, majd ijedtemben felugrom az ágyon, és azzal a lendülettel el is vesztem az egyensúlyomat. Egy röpke pillanatig még kapálózva próbálom magam egyenesben tartani, hullámmozgásokat végzek az ágy szélén. Nem sikerül. Aú! – dörzsölgetem a pontot, ahol találkozik a fenekem a földdel. Felállok. A lábam remeg, ahogy az ágyra pillantok. Szent záridő! Az imént egy ismeretlen, de annál is meztelenebb pasit tapogattam! A zajra, amit én okoztam, az említett test birtokosa elkezd mozgolódni.

– Gyere, édes, feküdj még vissza mellém! – suttogja mély, érdes hangján.

A férfi az oldalára fordul, miközben megpaskolja az ágy rám eső részét, így láthatóvá válik az arca. A szeme még mindig csukva van

– Ööö… – keresem a szavakat. – Azt hiszem, mennem kellene – nyögöm ki nagy nehezen. Az egész életem, ami közel sem volt olyan tartalmas, most lepereg a szemem előtt, miközben őt figyelem. Azt kívánom, bárcsak ismeretlen lenne!

Az ágy nagyobb részét elfoglaló férfi nem más, mint a San Francisco Angels sztár irányítója, Nick Grant. Akivel ezek szerint az éjjel lefeküdtem. Mégis, mi az ördög történt tegnap? Bármennyire is erőltetem az agyam, az este nagy részére nem emlékszem. Csak nyugalom! Visszagondolok az előző napra, és lassan felelevenítem a történteket. Nem kell sokat töprengenem, rögtön beugrik Anne, aki miatt Salt Lake Cityből rohantunk Las Vegasig. Mindezt azért, hogy Anne szerelmet vallhasson Jacknek, aki szintén a csapatban játszik. Még az is rémlik, hogy Grace-szel és Anne-nel csatlakoztunk a srácokhoz. Ugyanis az Angels csapata, győzelmének megünneplésére, hatalmas bulit rendezett annak a szállodának a különtermében, ahol a mérkőzés alatt szálltak meg. Hatalmas mázlink volt, hogy találtunk ugyanabban a hotelben még egy szabad szobát. Hiszen ha már idáig utaztunk, az volt a minimum, hogy maradhassunk éjszakára is. Aztán reggel lett, és most itt vagyok. Hogy közte mi történt? Homály.

Mély lélegzetet veszek, mielőtt végignézek magamon. Megkönnyebbülök, amikor látom, hogy nem vagyok meztelen. Egy hatalmas fehér ing van rajtam. Az ujja túllóg még az ujjaimon is. A könyökömnél megpróbálom feltűrni, hogy kilógjon a kézfejem, de az ing ujja azonnal vissza is csúszik. A figyelmem hiánya már-már aggasztó, hiszen csak most kezdek amiatt aggódni, hogy mit is viselek. Vagy éppen mit nem. Körbenézek a szobában, próbálom megtalálni a táskámat és a ruháimat.

Az ágy egyértelműen uralja a szobát, ezért a tekintetem folyton vissza-vissza téved Nick izmoktól duzzadó, meztelen felsőtestére. Szerencsére a derekát takaró fedi. Még álmában sem ernyed el a teste. Valahogy nem érzem illendőnek tovább figyelni őt, így olyan, mintha ki lenne szolgáltatva nekem. Inkább a hatalmas ablakokra nézek. A nap élesen süt be a függönyön át. Kissé hunyorgok, ahogy a turisták színes forgatagát figyelem, mindenesetre az utcákat már elárasztották, és belemerültek a bűn városának élvezetébe.

– A fürdőben vannak a ruháid, ha azokat keresed – dörmögi Nick álomittas hangon, mialatt én az ágy alatt kotorászok.

Nick szőke hajának hosszabb tincsei az arcába hullanak. Hosszú szempillái az arcát súrolják, egyenes orra és markáns álla tagadhatatlanul vonzóvá teszik. Mielőtt újra belemerülnék a céltalan bámulásába, inkább besietek a fürdőszobába. A ruháim precízen összehajtva várnak a mosdó melletti szekrénykén. Gyorsan magamra kapkodok mindent, hogy útjaink mielőbb elválhassanak. Aztán megtorpanok. Sosem volt még egyéjszakás kalandom, így kissé tanácstalan vagyok, mi következik ezután. Csak köszönjem meg neki? De mit is? Hiszen semmire sem emlékszem.

Leülök a lehajtott vécéülőkére, és kezembe ejtem a fejemet. Basszus! Ez nagyon kellemetlen.

Koncentrálj! Koncentrálj! – ismétlem folyamatosan, hátha akkor varázsütésre minden beugrik. Még mindig ki vagyok száradva. Feleszmélek. Odamegyek a csaphoz, és megengedem a vizet, majd fölé hajolva kortyolok párat. Máris jobban érzem magam, ahogy a hűs folyadék végigszáguld a torkomon. A tükörbe nézve mégis ijesztő látvány fogad. A hajam nagy barna kócként ül a fejemen. Zöld szemem kétszer nagyobbnak tűnik, mint általában, alatta pedig sötét karikák húzódnak. A tegnap esti elhajlás határozottan nem tett jót a szépségemnek.

– Minden rendben? – Nick mély hangja könnyedén ér el hozzám a csukott ajtón és a folyó víz zaján keresztül is.

Elzárom a csapot, miközben azon gondolkodom, hogy erre mégis mit válaszoljak. Nem, semmi sincs rendben. Nem ismerlek igazán, mégis melletted keltem fel reggel. Lehet, hogy neki minden reggele így telik. És az enyém? Nos, az én életem nem ennyire izgalmas. Nincs minden hétvégén más pasi az ágyamban, sőt lassan egy éve semmilyen pasi nem fordult meg benne. Ez a fickó az ajtó túloldalán – az Anne-től hallottak alapján – nagykanállal fogyasztja az életet.

– Nagyjából! – kiáltok ki. – Adj még tíz-tizenöt percet, hogy rendesen kinyírhassam magam! – kuncogok.

Hatalmas robaj támad, majd egy pillanattal később az ajtó hűlt helyén egy hatalmas pasi áll. Nick mellkasa gyors ütemben fel és le süllyed a zihálástól. Teljesen ledöbbenve, tágra nyílt szemmel hátrálok tőle, miközben arra várok, hogy bőre zöld színben játsszon, és elkezdje üvölteni, hogy én lenni Hulk… Az ajtó kiszakadva lóg a zsanérjain, a faszilánkok, amelyek mindenfelé repkedtek, most beterítik előttem a padlót. Nick összehúzott szemmel csak engem bámul, a szeme dühösen szikrázik.

– Te normális vagy!? – kiáltok fel magamat is meglepve.

– Soha… ne… szórakozz… ilyesmivel! – morogja minden szót erősen megnyomva.

Ezek szerint nem értékeli a humoromat, mégis úgy érzem, kissé túlreagálta a helyzetet. Ha a kissé azt jelenti, hogy őrült módjára viselkedik.

– Beszélnünk kell! – veti foghegyről felém, majd sarkon fordul.

Beszélnünk kell! – utánozom tátogva.

Határozottan beszélnünk kell. Mélyet sóhajtok, magamra kapom a határozottság álcáját, és követni kezdem őt.

– Mindig ilyen hevesen reagálsz?

Nem bírok elvonatkoztatni az iménti jelenettől. Megállunk egymással szemben a lakosztály nappalijában.

– Az élet komoly dolog – mondja morgolódva Nick. – Ezzel soha ne viccelj!

– Na de, ennyire?

Nick olyan szemet mereszt rám, hogy inkább nem firtatom tovább a témát.

– Kávét? – vált Nick sokkal nyugodtabb hangnemre. A zsúrkocsihoz lépve folyamatosan követi minden mozdulatomat.

– Igen, kérek – szólalok meg jóval halkabban.

A nem létező határozottságomat ki is dobhatom az ablakon. Nick arca közönyös, de a nyakán sebesen pulzáló ér elárulja, hogy ő sem nyugodt. Mégsem feledkezett el a szobaszervizről, amíg én odabent próbáltam összeszedni magam. Felém nyújtja a csészét, a kávé illata javít valamelyest a kedvemen. Nick a zsúrkocsit kikerülve a kanapé támlájának támaszkodik.

Nick Grant tagadhatatlanul jóképű. Anne már régóta ismeri, hiszen együtt dolgoznak, de én eddig csak egyszer találkoztam vele rövidebb időre. Erre szerintem nem is emlékszik. Mégis, amikor Salt Lake Cityből felhívtam, és előálltam neki a spontán tervünkkel, ő kérdés nélkül azonnal segített.

– Elizabeth! – szólít meg mély hangján.

Felemelem a fejem, és akaratlanul is végigkövetem az alakját. Nincs rajta póló, csak egy farmernadrág. Keskeny csípő, széles váll, a teste pedig tiszta izom, mintha egy anatómia-tankönyvből lépett volna ki. Végül elérek az arcához. Félig lehunyt szeme pillái alól figyel. Szőke haja megint a homloka előtt kunkorodik. Biztos vagyok benne, hogy valamit csempészhetnek a focisták ivóvizébe, amitől képesek ilyen jól kinézni.

– Jobban szeretem az Elizát – nézek lehetetlenül kék szemébe.

– Eliza – néz ő is a szemembe –, meg kellene beszélnünk a tegnap történteket. – Nick végigsimít halvány borostával keretezett arcán.

Kicsit tétovázom, mielőtt válaszolok. Végül arra jutok, hogy a legjobb, ha őszinte leszek, bármennyire is égő.

– Az a helyzet, hogy ne haragudj, de semmire sem emlékszem a tegnap éjszakából! – sóhajtom a végét. Kicsit megkönnyebbülök attól, hogy kimondtam. – Szóval, a legjobb lenne, ha én most megkeresném a táskámat – sütöm le a szemem –, aztán nem is zavarnálak tovább.

Mielőtt reagálhatna, eliszkolok az előszoba felé. Ennél megalázóbb már nem nagyon lehetne a helyzet.

Gyors lépteket hallok magam mögött. Nick két keze a vállamra nehezedik, maga felé fordít, így szembe kerülök a mellizmaival. Hátra kell hajtanom a fejem. Igazán hátra. A nyakam már szinte kitörik, csak így tudok a szemébe nézni. Azokon a pontokon, ahol a testem találkozik a testével, apró szikrák pattognak, szinte égetik a bőrömet. Már kezdem sajnálni, hogy nem emlékszem semmire az éjszakából. Könnyen lehet, hogy sohasem lesz még egy ilyen vonzó férfi velem egy szobában. Mondanom sem kell, eddig nem tettem szert ilyen kaliberű barátokra. Persze jóképűek voltak a maguk módján, de azért egyikük sem látott konditermet, nemhogy belülről, szerintem kívülről sem. Ők olyan normálisan átlagosak voltak.

Kivéve Alant… de róla nem beszélek, még a gondolataimból is kitiltottam őt.

– Várj egy pillanatot! – Nick szorosan tart, úgy folytatja. – Tegnap este mi összeházasodtunk.

Megfagy a levegő. Szemem hatalmasra tágul, értetlenül pislogok, akár egy újszülött csikó, aki most találkozik először a környezetével.

– Nem! – tör elő belőlem egy halvány kacaj. – Nem, ez képtelenség – folytatom a nevetést. Még a könnyem is kicsordul. De nemcsak azon nevetek, amit állít, hanem azon is, hogy ismét sikerült egy flúgos pasast összeszednem. Hiába a külső. Aki így, se szó, se beszéd töri rá az emberre az ajtót, azzal biztosan komoly gondok vannak, és akkor még az iménti állításáról nem is beszélek.

Megfogja a kezemet, amivel a könnyeimet törölgetem, és a szemem elé húzza. Ekkor újra felkacagok. Megállíthatatlanul nevetek, még a térdem is megrogy.

– Hát ez… – nézek Nickre könnyes szemmel. Az ujjamon egy olyan gyűrű van, amit az automatákban lehet kapni. Hatalmas, strasszos Elvis-fej csücsül a karikára forrasztva. Hát ez? Ez a förmedvény eddig hogy nem szúrta ki a szemem?

– Képtelenség – ismétlem korábbi szavaimat.

Ránézek az arcára, de tréfának még a nyomát sem látom rajta. Nick teljesen komoly tekintettel néz rám.

– Tegnap mindez megtörtént. – Nick újra felemeli a kezem, amelyen az elvises gyűrű van.

Sürgősen vitamint kell szednem, mert úgy látszik, súlyos figyelemzavarban szenvedek.

– Miért? Nem értem – nyögöm ki értetlenkedve. Ha most nem lennék rosszul az ital gondolatától, akkor rámennék a minibár készletére.

– Biztos, hogy nem emlékszel semmire? – dörzsöli meg az arcát.

– Teljesen biztos. Tuti, hogy nem valami vicc? – kérdezem még mindig reménykedve. – Miért akartam volna hozzád menni? Nem értem – gondolkodom hangosan.

– Tudod, mások ölnének a lehetőségért – húzza fel a jobb szemöldökét kissé sértetten.

Figyelmen kívül hagyom a megjegyzését.

– Biztosan semmissé lehet ezt tenni, nem?

Várom a pillanatot, amikor elneveti magát, és azt mondja, ez az egész csak tévedés, aztán majd egyszer a távoli jövőben talán én is jót nevetek rajta. Majd eszembe jutnak a barátnőim: Grace és Anne. Megszorítom Nick karját, és felteszem azt a kérdést, ami azóta foglalkoztat, hogy megláttam magam mellett az ágyban.

– Mi… – elcsuklik a hangom – lefeküdtünk egymással?

Nem merek ránézni. Annyira kínos a helyzet. Nick ujjával felemeli az államat.

– Ha velem egyszer lefekszel, arra emlékezni fogsz.

Nyelek egy hatalmasat, amikor a tekintetünk ismét találkozik.

2. FEJEZET

Nick

Augusztus 31.

Bulvárnak áll a világ

Reggel Bruce hívására ébredek. Megint. Ez kezd egyre gyakoribb lenni, aminek kicsit sem örülök. Százféle kellemesebb ébresztőt is el tudok képzelni, és egyiknek sincs semmi köze a menedzseremhez.

Míg az ágyban tapogatózom a csörgő telefon után, felidézem a két héttel korábbi beszélgetésünket, ami szintén ugyanígy kezdődött.

– Jó reggelt, Napsugár! Te vagy a mai nap sztárja. – Ügynököm hangjából csak úgy csöpögött a gúny. – Menj az ESPN-re! Még elcsípheted az összefoglalót.

Kikerestem a csatornát.

– Lezárult a San Francisco Angels irányítójának apasági pere, és bizonyosságot nyert, hogy nem Nick Grant az apa. A pert indító Kendall Wallace a tárgyalás után nem nyilatkozott.

Világos, Kendall pénzt akart tőlem, de elkövette azt a hibát, hogy idiótának nézett. Mutattak még egy jelenetet, ahol Kendall az arcát eltakarva igyekszik ki az épületből. Piszkos játszmákból lenne még mit tanulnia. Ennyire hülyének gondolt? Nem nézte ki belőlem, hogy majd kérek valamit, ami bizonyítja az apaság tényét? Na, itt nagyot tévedett. Aztán megjelentem a képernyőn. Az épületből kifelé elkaptak a riporterek. Természetesen mellettem Bruce állt.

– Mennyire befolyásolta a felkészítő edzéseket az, hogy folyton félbe kellett szakítania, hiszen jelen kellett lennie a különböző procedúrákon? – kérdezte tőlem a riporter.

– Néha a távolság gondot okozott, de a kimaradt edzéseket pótoltuk. Ha rajtam múlik, semmi sem akadályozhatja meg a San Francisco Angelst, hogy idén bajnokká váljon.

Rá fél órára az irodájában folytattuk, ahol még komolyabbra fordult a beszélgetés.

– Beszéltem az Angels menedzsmentjével, és abban mind egyetértettünk, hogy bár a szabadidődben azt csinálsz, amit akarsz, az ilyen aranyásók akaratlanul is hatással vannak a karrieredre. Manapság nem lehet elég óvatos az ember. Bármikor összefuthatsz ilyen nőkkel, és mire feleszmélsz, már késő. Te az egyik legsikeresebb sportoló vagy. Irányító egy nagy múltú csapatnál, ráadásul csapatkapitány is. Sokan vágynak arra, hogy melletted mutatkozzanak. – Mély levegőt vett. – Emlékszel Ted Rogersre? – Ezt mint költői kérdést átugrotta, majd folytatta tovább a monológot. – Az az ügy tönkretette a karrierjét.

Mindenki ismerte Ted történetét. Sikeres elkapó volt, aztán belekeveredett egy csúnya botrányba. Kiderült, hogy tiltott kapcsolatot tartott fenn egy fiatalkorú rajongóval. Egy olyan lánnyal, aki alig töltötte be a tizennegyedik életévét, miközben Ted már a harminc felé közeledett. Amikor a lány szülei feljelentést tettek, az ügy pillanatok alatt a címlapokra került. A vizsgálat ideje alatt Ted nem léphetett pályára. A huzavona hónapokig tartott. Mire vége lett, a karrierje gyakorlatilag összeomlott. Ted egyre lejjebb és lejjebb süllyedt, ma pedig már csak kevesen emlékeznek a nevére úgy, ahogy ma kellene.

– A Super Bowlra nagyon is esélyes a csapat. Nem kevés energiát tett bele az Angels vezetősége, hogy ez így legyen. Remek játékos vagy, Nick. Te vagy a legjobb irányító, ezért sem engedheted meg magadnak, hogy akár egyetlen meccset is kihagyj. Az ilyen botlások miatt szponzorokat is veszthet a csapat, ez pedig nem történhet meg. Érted?

– Igen, értem, Bruce. Ezekkel tisztában vagyok – válaszoltam türelmetlenül. – Ezentúl odafigyelek a nőügyeimre – ígértem. – Erre akartál kilyukadni? Ha kell, jótékonykodom. Tudod, hogy a pénz nem akadály.

– Majdnem – válaszolta ferde mosollyal az ajkán. – Szerintem… vagyis szerintünk – helyesbített – az lenne a legjobb megoldás, ha megállapodnál.

– Azt hiszem, nem értettem jól az előző mondatodat – ráncoltam a homlokom.

– Gondolj bele – hagyott engem teljesen figyelmen kívül –, az örökké nyughatatlan sportoló végre megállapodik. Már látom is a szalagcímeket.

Nagy mozdulatokkal, izgatottan mutogatott maga elé a levegőbe.

Faszom a szaros szalagcímekbe! Menjen el riporternek, ha ilyeneket akar! A kezem ökölbe szorítottam a combom mellett. Képzeletben már be is húztam neki. Ó! És milyen jólesett.

– Bruce, ezt most tényleg komolyan mondod? – A hangom már-már kétségbeesettnek tűnhetett.

– Csak fontold meg! Gondolkodj rajta! – hadarta. – Nem kell most azonnal döntened.

Ez az ő nyelvén annyit jelentett, hogy mostantól gyakran felhozza majd ezt a témát. Ha el akart érni valamit, nem szokta feladni, és ennek én most nagyon, de nagyon nem örültem. Bruce belefirkált valamit a naptárába. Elsőre nem fogott a toll, szinte lyukat ütött vele a papíron. Végül sikerült beírnia. Még a toll sem mert ellentmondani az akaratának.

– És mégis, hogy képzelted? Menjek oda valami random csajhoz, hogy leszel-e a feleségem? Ugyan már, ez abszurd! – nevettem fel.

Kár, hogy ő nem nevetett velem. Szúrós tekintete elárulta, hogy nem tart viccesnek.

– A választásodba nem szólunk bele, ha van erre jelölted, az még jobb. A lényeg, hogy tűnjön igazinak! Az sem árt, ha előtte egy szerződésben rögzítünk bizonyos feltételeket, de erről még ráérünk beszélni – legyintett.

– Látom, ezt sikerült alaposan átgondolni.

– Keress egy csendes, kedves csajt, aki nem sok vizet zavar! Akit észre sem veszel.

Visszatérek a jelenbe, és próbálok a kijelzőre fókuszálni, miközben Bruce igen elégedett hangját hallgatom a telefonban.

– Gratulálok, Nick! – hallom menedzserem örömteli hangját.

– Mégis mihez?

– ESPN.

– Már megint? Ez valami rossz vicc? Kezdem unni…

– Csak csináld!

És én csinálom. Bekapcsolom a tévékészüléket, kikeresem az említett csatornát.

– A San Francisco Angels irányítója megnősült. Vajon ez csak egy újabb szeszély lenne a részéről? Az idei szezonban már a szurkolók között láthatjuk az újdonsült arát is?

Itt elkezdenek képeket vetíteni a vegasi estéről. A fotókat vajon honnan a bánatból szerezték?

Úgy látszik, ezt hangosan is kimondtam, mert Bruce hangja újra felcsendül.

– Ne húzd fel magad!

– Ha így kezded, azonnal felhúzom magam – morgom.

– Szóval – folytatja, mintha nem szakítottam volna félbe –, tőlem.

– Mi az, hogy tőled?

– Kaptam pár képet, amit valaki telefonnal készített. Utánamentem a dolgoknak, majd elküldtem a létező összes hírforrásnak. Szóval, hadd gratuláljak elsőként!

– Ehhez nem volt jogod – sóhajtok lemondóan.

A szemem előtt megelevenedik Elizabeth, aki a hotelszobában kérlel, hogy ne áruljuk el senkinek. Mérgemben minden további szó nélkül megszakítom a hívást. A telefont behajítom a sarokba, ahol nagy csattanás közepette landol.

Francba, francba, francba!

Egy órával később az ügynököm irodájában az ujjaimmal türelmetlenül dobolok a combomon. Bruce mindig ezt csinálja. Közli, hogy fontos lenne találkoznunk, utána meg ráérősen megvárakoztat, pedig tudja, hogy nem vagyok türelmes típus. Kicsit örülnék is neki, ha visszapörgethetném az időt, és újra a korábbi beszélgetést folytatnánk. Akkor most nem fájna a fejem amiatt, hogy megtettem, amit kért tőlem. Megdörzsölöm a halántékom. Ránézek a hatalmas fa íróasztalra, ami tele van bulvárlapokkal. Jack szét fog szedni. Vagy inkább Anne? Mindegy. A lényeg, hogy jó nagy szarban vagyok. A címlapokon Eliza kedvesen mosolyog rám, én pedig átkarolom őt, miközben nem engedjük el egymás tekintetét. Mintha igaz volna. Meg kell hagyni, ebben átkozottul jó vagyok. A dolgok tettetése egyre inkább a részemmé vált. Most csak ezt gyakorolom, hisz ez a karrierem szempontjából igencsak szükséges.

A menedzserem remekül ért az üzlethez. Mérföldekről kiszagolja, miből lehet a legtöbb pénzt csinálni. A legjobb szerződéseket akasztja le nekem már évek óta. Emberileg néha kifogásolható módszerei vannak, de ezt próbálom figyelmen kívül hagyni, amíg nincs rám hatással. Aki nem vele van, az ellene. Bruce mottója egyszerű, de nem elfelejtendő. Az elmúlt évben a kedvenc nekem intézett mondatában megemlítette, hogy harminckét éves létemre még mindig ilyen faszságokat csinálok, és majd neki kell utánam eltakarítania a szart. Tény, hogy a sajtó extrém módon szállt rám a nőügyeim miatt, de annak a felét sem én kavartam. Olyan, mintha minden egyes mozdulatomról előbb tudnának, mint én magam.

Megdörzsölöm a nyakam, ahogy hátradőlök a meglehetősen kényelmetlen székben. Olyan kellemetlen érzésem támad, mintha az akasztásomra érkeztem volna. Pár nappal ezelőtt játszottuk az első meccsünket, és más se hiányzik, mint egy újabb botrányba keveredni. Tudom, mi forog kockán.

Nyílik az ajtó, Bruce csörtet be rajta. Na végre! Már legalább annyi feszültség gyűlt fel bennem a várakozás alatt, mint egy meccs előtt. Bruce nem szól hozzám. Szőkésbarna hajába túr, aztán az íróasztalán kezdi el rendezgetni a papírokat. Komótosan bekapcsolja a számítógépét, majd leül. Lassan ismét rám emeli a tekintetét. Várom, hogy végre mondjon már valamit. Egy ideig mered rám a barna szemével, majd a domborodó pocakkezdeményén – ami a jó étvágyáról árulkodik – keresztbe teszi a kezét. Megköszörüli a torkát. Évek óta dolgozom vele, kiismertem már a szokásait. Bruce Anderson kínosan kegyetlen tud lenni, ha valami nem úgy alakul, ahogy ő akarja. Gyanítom, az tette volna elégedetté, ha magam jövök a hírrel, hogy sikerrel véghez vittem korábbi kérését.

– Kérem, most senki ne zavarjon! – szól a titkárnőjének telefonon.

– Bruce… – kezdenék bele, amikor a szavamba vág.

– Hadd gratuláljak! Tényleg! Álmaimban sem gondoltam volna, hogy ilyen gyorsan megléped.

Miután két hete egyértelművé tette, hogy nincs más választásom, aligha érzem azt, hogy meglepődött volna. Le sem tudja vakarni az arcára kúszó farkasvigyort. Úgy vizslat, hogy az már kellemetlen. Még kellemetlenebb, amit mondani készülök. Kilazítom a pólóm a nyakánál, mert túl szorosnak érzem, olyan, mintha kötélként szorulna rám.

– Azt kérte tőlem a lány, hogy érvénytelenítsük a házasságot.

Bruce ismét megnyomja a gyorshívót.

– Igen, uram? – kérdezi a titkárnője.

– Clara, kérem, hozzon nekem valamit fejfájás ellen, és egy jó erős feketét!

Bruce mindenféle formalitás nélkül le is zárja a beszélgetését. Ruganyosan felpattan a székből. Magas és vékony alakján tökéletesen áll az öltöny. Megáll egy pillanatra, kinéz az ablakon, majd járkálni kezd az asztala előtt.

– Meséld el nekem, hogy is történt ez a házasság! – int felém a kezével.

– Miért fontos ez?

– Csak gondolkodom – legyint, de nem hagyja abba a mászkálást.

– Bementünk egy templomba, valami Elvis-hasonmás összeadott minket, ráhúztam egy gyűrűt az ujjára, és kimondtuk az igent. Másnap pedig kiderült, hogy ő semmire sem emlékszik az egészből. Nagyjából ennyi a történet.

Apró halk koppanás, majd Clara belép az ajtón, kezében a kávéval. Elrendezi az asztalon a csészét, a tejet és a cukortartót. Csendben várjuk, amíg végez. Egy apró mosolyt ereszt meg felém, és kilibben.

– A legfontosabb az volt, hogy a sajtó és a szövetség előtt is jobb színben tűnj fel. Nos, az a gáz, hogy ha most elválsz, az nem javít a jelenlegi helyzeteden. Pláne, hogy ilyen kérészéletű volt a dolog.

– És mégis mit javasolsz? – költözik némi indulat a hangomba.

– Örülök, hogy megkérdezted, fiam. – Mellém lép, és támogató mozdulattal a vállamra helyezi a kezét. – Meg kell győznöd a lányt, hogy minden maradjon így – hajol le hozzám, hogy egy magasságban legyen velem. – A legjobb lenne, ha minimum fél évig húznátok. Az már elég idő ahhoz, hogy ne mondják rád, nem próbáltad meg.

– És mégis hogyan?

– Nos, a szakítás lehetősége addig állt fenn, amíg a sajtó meg nem szimatolta a házasságot. Most az a feladatod, hogy meggyőzd, kell neki ez a házasság, különben szarban leszünk. Pontosabban te – mutat rám, miközben visszalép az asztalához.

Remekül rám keni az egészet, miközben ő küldte szét a sajtónak a képeket, ráadásul a megkérdezésem nélkül. Valószínűleg megsejtette, hogy hamarosan robbanok, azért iszkol vissza az asztala védelmébe. – Azt javaslom, személyesen látogasd meg! Talán jobban be tudod vetni magadat, mint telefonon keresztül. Győzd meg pénzzel, a farkaddal vagy amivel akarod! – nevet fel. – Addig én beszélek az ügyvédekkel. Ezt most ne cseszd el!

Már csak azt kell kitalálnom, mivel győzhetném meg Elizát.

– Olyan jó fiú leszel, mint még soha. A karriered és rengeteg pénz a tét, amit nem akarok elveszíteni. Capisce? – néz Bruce a szemembe. – Remek csapat vagyunk mi ketten, ezt ne felejtsd!

Bólintok. Érzem, hogy most is én vagyok a vesztes fél. A számítógépén pötyög valamit, mialatt dudorászik. Bruce ezzel befejezte. Elbocsát.

Ő az az ember, akire a karrierem kezdete óta mindig támaszkodhatom. Többször mentette meg a seggemet, mint az indokolt lett volna egy menedzsertől. Más talán már lemondott volna rólam, de Bruce nem. Bármibe is keveredem, egyet biztosan tudok, hogy Bruce-ra bármikor számíthatok.

Az irodaházból kifelé menet azon gondolkodom, mennyire igaza van Bruce-nak. A házasság fenntartása fontos. Remélem, Eliza belemegy majd ebbe az őrületbe. Vele végül is jól járhatok. Az eddig látottak alapján egy csendes, nyugis csaj, nem zavarna sok vizet álkapcsolatunk ideje alatt sem. Láttam, hogy Eliza milyen alaposan végigmért a hotelben. Biztos vagyok benne, hogy tetszett neki, amit látott, szóval, itt az ideje bevetnem magam.