Fort András

Vérrel védett otthonok

Amikor egy kilakoltatásból véres csata lesz…

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Fort András

A kép forrása:

Fanpop.com - Lány a tűzben (Girl on Fire)

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-040-7

Ágenda Kiadó

Debrecen

2023

Bevezetés, prológus

Ez az írás egy szociál-politikai fikció. A benne szereplő emberek, kitalált személyek. Az események kitalált történések. Ha valaki bármilyen hasonlóságot vél fölfedezni a valós eseményekkel, vagy létező személyekkel kapcsolatban, az csakis a véletlen műve lehet.

Idézetek 1.

…”De ez már csak így megy ebben az országban; A gyilkos nem gyilkos, de, aki viszont ellenáll; Na az lesz a gyilkos…”

Idézetek 2.

… “De az önkéntesek közül senki nem futamodott meg. Inkább meghaltak, de nem futottak el és nem adták meg magukat. Sok volt itt az áldozat, igen. Ez van mindig, amikor az emberek, akár a saját vérük árán, de elkezdik védeni az otthonaikat. Ám a támadóknak még komolyabb veszteségei voltak. Nem tudni mennyi, de azt gyanítottuk hogy legalább háromszor annyi, mint az önkénteseknek…”

Idézetek 3.

“POOR LIVES MATTER!” – A szegény életek is számítanak… ez lett a ‘Népi Milícia’ jelmondata.”

Idézetek 4.

…”A végrehajtók Waterlooja volt ez. Az első. S ezt követte a többi, a teljes összeomlásig. Ez a vesztes csata volt az első koporsószög a Magyar Bírósági Végrehajtói ZRT. koporsójába…”

A RADIKÁLIS OTTHONVÉDŐK KEMÉNY AKCIÓI AZ ÖSSZEOMLÁS ELŐTTI ÉVEKBEN

Valós személyekről és családokról készült elbeszélések, kisregények, – melyek valóban megtörténtek, vagy meg kellett volna történniük.

Ezek egyben a NEMZETEK APOKALIPSZISE című regényfolyamhoz is kötődnek, de önmagukban is olvashatók.

1.

AMIKOR EGY KILAKOLTATÁSBÓL CSATA LESZ

Történik Magyarországon, Budapesten, nyár elején, június 10-én. Az „Új Időszámítás Előtti” 4.-ik évben, az Ötödik Nagy Mutáns Járvány után…

Sir Claymore riportja:

Árpádföld, Tormás utca 10., Június 10. Reggel 8 óra 30 perc. Egy 4 gyerekes családot készül ma kilakoltatni itt, Szamosvölgyi Géza Önálló Bírósági Végrehajtó.

Természetesen egy fizethetetlenné vált devizahitel, (négyszeresére növekedett havi részletekkel, s kamatokkal irreálissá emelkedett össztartozás; 10 millióból lett 40 millió), fajult odáig, hogy a végrehajtó, titokban (TITOKBAN!) elárverezte a házat a család feje fölül.

Egy internetes árverésnek nevezett átjátszási akcióban, melyen mindössze csak egyetlen vevő vett részt. Aki természetesen, így mélyen áron alul szerezte meg az amúgy 50 milliót érő házat, mindössze 30 millió forintért. Ebből is csak 20 milliót könyveltek le hivatalosan, mivel a végrehajtónak is járt 10 millió, egy a lakásnepperrel kötött titkos megállapodás szerint.

Ám mielőtt kinéznénk a helyszínre, ahol mindenki a szó szoros értelmében már csatára készül, akár a háborúban –, de mi azért álljunk meg egy szóra!

Vegyük most le a szemünket a végrehajtóról, és segédeiről s az őket segítő rendőrökről – s a velük szemben felálló elszánt családról, s a családot segítő önkéntesekről…

S tegyük föl a kérdést; Ugyan vajon hogyan sikerült összehozni ezt a fizethetetlen tartozást??? >> Erre pedig Az alábbi MELLÉKLETBEN találjuk meg a választ >> (A mellékletet pedig ideiglenesen, ezen lap alján lehet elolvasni).

***

Tehát a 4 gyermekes Kovács családot ma ki akarják lakoltatni, s ez most egy szó szerint megoldhatatlan probléma elé állította őket.

Kilakoltatásuk után nem lesz hová menniük ebből a gonosz csapdából, melyet az Ördögi-hármas; a bank, a végrehajtó és a lakásnepper állított föl a családnak, már sehogyan sem tudtak kitörni.

A gyerekeiket is el akarta venni a gyámhatóság, mely értesült arról, hogy a családot az utcára teszi a végrehajtó, s az új tulajdonos. Ezért a Gyámhatóság állami gondozásba venné a 4 gyereket, akár erőszakkal is.

A család választhatott tehát a megalázó és azonnali erőszakos megsemmisülés, (hisz lényegében kilakoltatásuk, s a gyermekeik elvétele ezt jelentette), vagy pedig a némi reménnyel kecsegtető, ám annál dicsőségesebb ellenállás között.

S ők az utóbbit választották. De odahívták az újságírókat, riportereket és tudósítókat, (így jutottam én is oda), valamint az országos tévécsatornák stábjait, sőt, a nemzetközi médiát is. Európait, amerikait, oroszt, japánt és kínait.

Mondván:

„Hadd tudja meg mindenki a világban, hogy a banki, a végrehajtói és lakásnepperek ördögi hármas maffiája, hogyan bánik el a magyar családokkal!”

Így jutottam tehát én is oda. Tudtam, hogy „Harc” lesz a kilakoltatás ellen az Önkéntesek segítségével.

És most vártak. És készültek.

Előzetes információim szerint: a ház még a hatvanas években épült tipikus sátortetős kockaház volt, bár az átlagosnál nagyobb alapterületű, 100 négyzetméter. Ennek felújítására, s a tetőtér beépítésére vették fel a hitelt. Ez nagyjából össze is jött, de a ház jogilag már nem volt az övéké. De persze, hogy ez megvalósuljon, előbb ki kell lakoltatni őket onnan. Ez viszont, ahogy a dolgok most kinéztek, nem is lesz olyan egyszerű.

Mert Kovácsék háza és telke mára már egy kész erőd lett. Az udvart körbevevő 2 méteres kőfalat körös-körül homokzsákokkal magasították. Így lett jó 3 méteres. Magát a házat is homokzsákokkal erősítették meg.

Ám ezt egyelőre csak messziről láthattuk, mert a Rendőrség lezárta a környéket. Senkit nem engedtek be, csakis a környéken lakókat, akik a lakcímkártyájukkal igazolták magukat.

Én a harmadik utcában az Euronews és a Fox News közvetítő kocsija mögé parkoltam le. Kisvártatva mögém kanyarodott a Deutsche Welle mikrobusza. Elől pedig, úgy 50 méterre, pedig megláttam az RT, (Russia Today) közvetítő autóját. Tetején az elmaradhatatlan parabola antennával.

Előre sétáltam a rendőrkordonhoz. Kék egyenruhás, sárgamellényes zsaruk sorfala zárta el az utcát, ahogy észrevettem, minden oldalról. Néhány lelkes, ám erőszakmentes otthonvédő tüntető állt szemben velük, voltak vagy húszan. Táblákat emeltek a magasba, melyekre ez volt ráírva vízfestékkel:

„ÁLLÍTSÁTOK MEG A KILAKOLTATÁSOKAT!”

A sorfalban álló rendőrök arcán semmitmondó kifejezés ült. Mogorván bámulták az előttük topogó, táblákat lengető, ideges tüntetőket.

– Engedjetek be minket! – kiabálták azok. – Menjetek haza! Hagyjátok élni a népet! Anyádat is kilakoltatnád?

De két méternél közelebb nem mentek a sorfalhoz. Biztos voltam benne, hogy mivel csak erőszakkal juthatnának be, ezt nem fogják megpróbálni.

Visszamentem a média parkolójába. Tanácstalannak látszott mindenki. Ekkor az autók között hirtelen feltűnt egy úgy harmincas, fiatal nő. Szép volt; arca ovális, intelligens, barna hullámos hajú, fekete szemű, fehér bőrű, jó alakú. Mosolygott.

– Jó napot kívánok mindnyájuknak! Tiszteletem a tudósító uraknak és hölgyeknek! – mondta hangosan. – Kovács Krisztina vagyok, ennek a háznak, amit ma ki akarnak ürítetni, az egyik tulajdonosa. Másik a férjem, Kovács Zoltán. Ő most bent maradt a gyerekekkel… Én pedig azért jöttem ide magukhoz, hogy bevigyem önöket a házba!… Hogy onnan tudósítsanak az elkövetkező eseményekről. Első kézből a frontvonalról.

Hallottam, hogy a hátam mögött a tudósítók tolmácsai elkezdték fordítani, hogy mit mond a nő. Angolul az Euronewsnak a Foxnak és a Russia Today-nak, s az időközben befutott The Washington Post, s a Daily Mail riporterének. Németül pedig a Deutsche Welle munkatársának.

– De hogyan képzeli ezt? – kérdeztem a nőtől. – Talán azért, mert maga kéri, átengednek minket a kordonon a zsaruk, vagy van valami másik út is?

A nő mosolyogva bólintott. Fel sem vette a kérdésemben lévő gúnyt.

– Hát persze, hogy van másik út is. A kertek alatt. De csak az jöjjön, aki elég fürge és tud mászni – nézett rám. – Mert mászni kell. Magasra.

Ezt meghallván némelyik tudósító felnevetett. Gyorsan tárgyalni kezdték egymás között az új fordulatot.

– So like in the war – mondta angolul az orosz tudósító. /„Akár a háborúban.”

– Yes – mondta a kis nő, akinek eltűnt a mosoly az arcáról. – This is an already war. /„Ez már háború.”

Néma csend lett. Egy pillanatra minden riporter önmagába nézett. „Biztosan akarja ezt? Vajon végig tudja-e csinálni mindazt, ami most következik?”…

„Vagy kész lenne-e akár meghalni is az ügyért? Vagyis a saját ügyéért; ami nem más, mint, hogy hogyan csináljon egy rohadt jó riportot erről az éppen most kirobbanó háborúról?”

Hiszen a BBC elvei szerint a tudósítónak pontosan oda kell rohannia, ahonnan mindenki elszalad. És ezt minden riporter így gondolja. A jobbak legalábbis.

***

Szinte egy emberként sorakoztunk fel a kis nő mögött, mind a 7 média tudósítói; A Fox News, a Euronews angol nyelvű szekciója, a Deutsche Welle, a The Washington Post, a Daily Mail, a Russia Today és én, a Nova Europa-tól. Már elindultunk a kertek alatt, mikor az utolsó pillanatban csatlakozott hozzánk a tekintélyes lengyel Gazeta Wyborcza napilap öltönyös riportere, valamint a Pesti Sztori bulvár újság szemtelen, mitugrász tudósítója. Így jött össze a 9 média, hogy tudósítson az Árpádföld, Tormás utcai kilakoltatásról.

Fél szemmel még láttam, hogy a kordont alkotó rendőrök a gyanakodva nézegetnek felénk, ahogy elindulunk a susnyásba.

Az említett ház egy kis domb oldalában állt, de mi éppen ellenkező irányba lefelé indultunk a dombról. Krisztina egy jó nagy kerülővel vezetett minket a domb aljához, ahol a szomszéd ház telke véget ért.

Itt egy elég magas és masszív drótkerítés állta utunkat. Azon tanakodtunk angolul, hogy fogunk ezen átmászni és hogyan fogjuk ezen átemelni a kamerákat?

De Krisztina megoldotta ezt a problémát is. Egy előzetesen drótvágóval kivágott kerítés réshez vezetett minket, ahol mászni ugyan nem kellett, de kúszni azt igen. Éppen akkora lyuk volt, hogy egy ember átfért rajta, de persze csak hason kúszva. Na, az egész tudósító társaság így jutott át a kerítés alatt. Szép látvány volt. Különösképpen a Gazeta Wyborcza öltönyös tudósítója, akinek a szép fehér inge egy pillanat alatt fekete lett, és az öltönye sem volt már öltöny, mire átért.

2.

OSTROMRA KÉSZÜLVE

Amikor végre mindnyájan átkúsztunk a kerítés alatt azon a kis lyukon, eléggé tépetten nézett ki a társaság. Mindenkiről záporozott a nedves föld, potyogtak rólunk a száraz ágak, de ez nem érdekelt senkit. Még a lengyelt sem. Hősies, elszánt arccal viselte sorsát, miszerint; tönkrement az öltönye, ám egy feltehetőleg érdekes riport miatt. Az oroszok meg egyenesen a terepre öltöztek. Katonai gyakorló ruha, s bakancs volt rajtuk. A többiek is farmert viseltek, velem együtt. Annál jobban aggódtak a kamerájukért, mert az is sáros lett, mikor átpréselték a lukon.

És elindultunk felfelé a csúszós, sáros, agyagos ösvényen. Kamerák a magasba emelve, cipők meg-meg csúszva, néha elszállt egy-egy káromkodás, mindenkinek a saját nyelvén. Ekkor már szólt Krisztina is, hogy csendesebben, nehogy meghallják odakinn a rendőrök, hogy mi itt hátul törtetünk fölfelé.

Úgy 50 méterre haladtunk el a szomszéd telken magasodó tekintélyes nagyságú ház mellett, még följebb mentünk a dombon, egészen Krisztináék telkének határáig. Ott nem állt semmiféle kordon, nem is állhatott, mivel az magánterület volt mindkét oldalról.

Igaz ott Krisztináék kerítés gyanánt magas kőfalat emeltek, amin nem igazán tudtunk volna átjutni, ha nem tolnak le elénk odafentről egy létrát. (Később kiderült, hogy az egész telket ilyen kőfal vette körül.) Hosszú régi falétrát eresztettek le elénk, olyat amilyet azelőtt a gyümölcsszedéshez használtak a parasztok.

És elindultunk felfelé. A kamerások elég komoly gondban voltak a nehéz és terjedelmes felszerelés miatt. Az operatőr húzta a kamerát fölfelé, a riporter meg tolta, s úgy rakták át a fal tetején a másik oldalra. De odafent a másik oldal már nem volt olyan magas, talán ha másfél méteres volt.

Olyan volt, mint egy mellvéd a várfalon a domb oldalában. Amikor tehát felértünk, szó szerint egy ostromlott vár belsejében találtuk magunkat. Mert olyan volt most ez a 3 szoba, nappalis ház, mint egy ostromlott vár. Körös-körül kőfal, melynek magassága elől két méter + egy méter homokzsák mellvéd, hátul pedig a másik telekre néző oldalon mindössze fél méter, de a másik felől a meredek domboldal miatt, vagy 5 méteres. Itt jöttünk be az előbb, mind a tudósítók.

Kert elől, kert hátul, a ház teljesen körbejárható. Alul a földszinten volt egy előszoba, jobbra egy nagyobb konyha, balra a nagy nappali, abból nyílt egy kisebb szoba, és a fürdőszoba, WC. Az emeleten pedig két kis hálószoba volt, plusz egy kis zuhanyozó, WC-vel.

Mint már említettem is, a ház még a hatvanas években épült, tipikus sátortetős kockaház volt, bár az átlagosnál nagyobb alapterületű, 100 négyzetméter. Ennek felújítására, és a tetőtér beépítésére vettek fel egy 10 milliós deviza kölcsönt.

Így lett a ház felújítva, s megnövelve majd 40 négyzetméternyi lakóterülettel, értéke már úgy 50 millió forint lett. A hitel felvétele után eltelt néhány évben a felvett 10 milliós kölcsönből már 7 milliót visszafizetett a család, de a kitört hitelválság miatt a havi törlesztő részlet hirtelen a négyszeresére ugrott, melyet már nem tudtak fizetni. Így fél év alatt be is dőlt a hitel, de a tartozásuk nem 3 millió maradt, hanem még 33 millió! Így lökte meg a teljes tartozást a kamatos kamat és a büntető kamat. Így vált a 10 milliós hitelből egy összesen 40 milliós bedőlt hitelszörnyeteg, melynek a fedezete a család felújított háza volt, mely, mint említettük; 50 milliót ért.

Tehát a ház már jogilag nem volt az övéké. Hanem egy idegen új tulajdonosé, egy lakás nepperé, aki nem akármilyen csalással szerezte meg az ingatlant. De most már mindenképpen birtokba akarta venni a házat, amiről tévesen abba a hitbe ringatta magát, hogy az övé. S ennek a tulajdonlásnak érvényt is tud szerezni.

De persze, hogy ez megvalósuljon, előbb ki kell lakoltatni a családot onnan. S jelen esetben úgy nézett ki, hogy ez nem lesz olyan egyszerű. Mert szemmel láthatóan a család és az őket segítő önkéntesek elhatározták, hogy megvédik a házat. Még a kaput is befalazták. Annak a „gyilokjáróján” is őrség járkált. (Később még részletesen ismertetem a védműveket.)

A házban eredetileg heten laktak; a szülők; Kovács Zoltán és Kovács Krisztina, s a négy gyerek. No meg a nagymama. De ők persze nem lennének elegen ahhoz, hogy meg tudják védeni a házat a végrehajtótól, s végrehajtó fogdmegjeitől. Na meg a szintén a végrehajtó zsoldjában álló rendőrségtől.

Mert fizet a zsaruknak ezért az erőszakos kilakoltatásért a végrehajtó, ezt már mindenki tudta. Nem is keveset. Így már nem is rendőrök voltak ezek, hanem zsoldosok. A 3-as Hiéna Maffia (Bankok, végrehajtók, ingatlan nepperek) zsoldosai.

Az ostromlók voltak összesen vagy 50-en. Két végrehajtó, két segéd, négy kigyúrt testőr, és 42 rendőr. Ebből 22 sárgamellényes kerületi zsaru, 20 sisakos, páncélmellényes, pajzsos kommandós. Persze az akciópénz oroszlánrészét ők kapták a végrehajtóktól.

A védők pedig mindösszesen 45-en voltak. A két fiatal 30-as szülő, a 4 gyerek, s a nagymama, nem jelentettek számottevő erőt. Bár Krisztina nagyon igyekezett irányítani, s összehangolni a házerőd védelmét, s úgy látszott, ez előbb-utóbb sikerül is neki.

A számottevő védelmi erőt az önkéntesek jelentették. Mind a 38-an. Ők a magyarországi Otthonvédő Csoportokból verbuválódtak össze, akik önkéntes feladatukként azt választották, hogy nem engednek kilakoltatni senkit.

Az elszánt 20 nő és 18 férfi az ország legkülönfélébb szegletéből jött; Bajáról, Szekszárdról, Érdről, és Sárvárról. No meg Budapestről természetesen. És a nők éppen úgy harcolni akartak, mint a férfiak. Sőt. Talán még inkább.

El is gondolkodtam ezen egy pillanatra. Ekkora lehet itt a baj, ebben az országban? Mert, amikor már az első ránézésre a teljesen átlagosnak látszó nők; anyukák, nagymamák, egyszer csak elkezdenek amazonokként viselkedni, az már beszédes jel, valami hatalmas társadalmi gondról. Vagy valamilyen elkeseredett háborúról.

Akkor még nem tudtam, hogy minden itt lévő asszonynak megvan a saját tragikus története, a kilakoltatásokkal kapcsolatban. És nem akarják, hogy másokkal is megtörténjen az a tragédia, ami velük megtörtént.

De úgy látszott, hogy vészesen kevés ennyi védő a nagyobb számú ostromlóval szemben. Mert azok szinte nyüzsögtek odakint az utcán, s egyre közelebb jöttek a falhoz.

Először Krisztina körbevezetett minket a kerítés mentén és megmutogatta a védműveket. Lassan bebizonyosodott, hogy ő vezeti a védelmet, míg férje a gyerekekkel volt elfoglalva odabent a ház nappalijában. A nagymama pedig éppen főzött mind a 45 emberre. Hiszen „Éhesen nem lehet harcolni!” – mondogatta.

***

Nos a védművekről pár szót;

A telek határán, az utcafronton egy kétméteres kőfal volt, melyet homokzsákokkal magasítottak meg, így lett három méter. Elég széles volt a fal teteje ahhoz, hogy megtartsa a zsákokat. A fal belső oldalába az önkéntesek egy állványt építettek, amin végig lehetett járni a fal teljes hosszában. Ha felment az állványra az ember, derékig ért neki a homokzsákokkal magasított fal teteje, körülbelül olyan formában, mint a középkori várakban a gyilokjáró a bástyákon.

Az állvány raklapokból és faládákból készült, És mikor minket, tudósítókat, Krisztina felvezetett oda, recsegett nyikorgott az egész. ahogy a faépítmények általában.

Az utca felőli rész volt a frontvonal. Kiláttunk az utcára jó messzire. Alattunk nyüzsgött a támadók siserahada: a páncélos kommandósok, a sárgamellényes kerületi zsaruk, a kigyúrt behajtó fogdmegek, és a két pökhendi végrehajtó.

Morcosan nézegettek felénk. A végrehajtókon látszott, hogy nagyon nem tetszik nekik hogy kamerák vannak a falon, s bent, még ki tudja, hány lehet. Hátha még tudták volna, hogy kiknek a kamerái ezek.

Látszott rajtuk hogy gondterheltek, mert úgy nézett ki a dolog, hogy ez az ostrom nem lesz olyan könnyű, mint eddig minden kilakoltatás. „Hiszen ezek az őrült Otthonvédők még a kaput is befalazták.” Annak a „gyilokjáróján” is őrség járkált.

***

Tehát fent voltunk a falon, és a kamerákkal elkezdtük venni, hogy mi történik lenn a belső udvaron, itt fenn a falon és odakint az utcán.

Az önkéntes védők mosolyogva integettek felénk. De az odakint járkáló állítólagosan törvényes emberek, mint, ahogy azt említettem, nagyon nem örültek nekünk. Az egyik kigyúrt fogdmeg fickó, valamelyik végrehajtó testőre lehetett, nyíltan is kimutatta ellenszenvét irányunkban. Kezét vízszintesen elhúzta a torka előtt, ezzel jelezvén; el fogja vágni a torkunkat.