ISBN: 978-615-650-732-7

C. N. Crawford: Lord of Embers

Copyright © 2022 by C. N. Crawford

Hungarian Translation © Farkas Veronika

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

C. N. Crawford: Lord of Embers

Corey Press, 2022

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-615-650-738-9

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Szerkesztő: Paszler Zsófia

Korrektor: Szemler Zsófia

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: new adult, romantikus, fantasy

A TÖVISEK VÁROSA ÖSSZEFOGLALÓJA

AMENNYIBEN SZÜKSÉGED LENNE arra, hogy felfrissítsük a memóriádat:

Az első könyvben Rowan elszántan igyekezett bejutni valahogy a Tövisek városába.

Azt tudta, hogy az anyját egy démon ölte meg, de egyáltalán nem emlékezett a gyilkosára. Csak halványan rémlett neki az, mintha egy ötágú csillag lett volna a homlokán, és hogy az anyját elemésztette a tűz. Ez a traumatikus éjszaka mély rettegést oltott belé a tűzzel kapcsolatban, emellett az is félelmet keltett benne, hogy nem emlékszik pontosan az eseményekre.

Egyik este, amikor a születésnapját ünnepelte legjobb barátnőjével, Shaijal, egy nagy hatalmú démon lépett be a bárba. A Káosz jóképű, ezüsthajú Ura abban a hitben volt, hogy Rowan a legnagyobb ellensége – sőt, valójában démon, és Mortanának hívják. Sok-sok évvel azelőtt Mortana is szerepet játszott az összes többi lilu (az inkubuszok és szukkubuszok) kiirtásában. Orionnak (a Káosz Urának) miatta kellett évszázadokat börtönben töltenie, ráadásul a családja elvesztéséért is Mortanát hibáztatja. Elég annyi, hogy szívből gyűlöli – és Rowan pontosan úgy néz ki, mint Mortana.

Rowan a következő pillanatban már a Tövisek városának démonbörtönében találta magát, a saját kivégzésére várva. Orion csak azután hitte el róla, hogy halandó, miután megharapta a nyakát, és megkóstolta a vérét.

Ekkor kötöttek egymással egy egyezséget. Rowan vállalta, hogy eljátssza Mortana – a szukkubusz – szerepét, és segít Orionnak kideríteni, hogyan ölhetné meg a királyt (Cambrielt). Cserébe a városban maradhat, és titokban nyomozni kezdhet az anyja gyilkosa után.

Együtt dolgoztak azon, hogy Rowan el tudja játszani egy szukkubusz szerepét, és minél több időt töltöttek egymással, annál erősebbé vált a vonzalmuk a másik iránt. Együtt fedezték fel a várost. Rowan az ötágú csillagot kereste, vagy bárkit, aki tűzmágiát használ.

A város régi lilunegyedében Rowan megtalálta az anyja portréját egy elhagyatott udvarházban. Azt is megtudta, hogy az anyja egykor egy arisztokrata démoncsalád tagjaként élt a városban, az apja pedig valószínűleg az udvarház előtt égett halálra. Amikor Mortana és a király néhány évszázaddal korábban hajtóvadászatot indítottak a liluk után, Rowan szülei elmenekültek, és inkognitóban folytatták az életüket.

Végül kiderült a teljes igazság, ami mindkettejüket megrázta. Rowan karján egyszer csak felragyogott egy fényes, kulcs formájú tetoválás, és a lány felfedezte, hogy elzárták előle a varázserejét, eltitkolva, ki is ő valójában.

Rowan nem halandó, hanem tűzmágiát birtokló szukkubusz. Ám a lányt még ennél is jobban megrettentette az a felfedezés, hogy mind az ő, mind Orion homlokán ötágú csillag jelenik meg a mágia hatására. Ráadásul mindketten tűzmágia birtokosai, mint ahogy az anyja gyilkosa is az volt. A csillag, amit keresett, Lucifer jele, ami csak azokon jelenik meg, akiket uralkodásra teremtett a sors. Rowan nem emlékezett túl sok mindenre arról az éjszakáról, amikor az anyja meghalt, de ekkor felmerült benne, hogy talán a saját homlokán ragyogó csillagot látta tükröződni valamiben.

Amint meglátta a homlokán lévő csillagot, Orion biztos lett abban, hogy Rowan végig hazudott neki. Attól a pillanattól fogva a meggyőződésévé vált, hogy a lány mégis Mortana. Párbajba sodródtak egymással, és mindketten megpróbálták megölni a másikat, de egyikük sem tudta megtenni.

Az első könyv azzal fejeződik be, hogy Rowan bujkál Orion elől. Még mindig nem tudja, ki ölte meg az anyját, de talált egy halvány, erre utaló nyomot: egy régi mondókát, amit a szülei házában fedezett fel.

1. FEJEZET – ROWAN

Egy nejlonzacskót szorítottam a mellkasomhoz azon igyekezve, hogy szárazon tartsam. Palaszürke ég borult fölém. Amikor beleléptem egy hideg tócsába, az esővíz teljesen eláztatta a zoknimat a cipőmön lévő lyukon át.

Ilyenné vált az életem, miután száműztek a Tövisek városából, és visszakerültem a régi lakóhelyemre. Amint Orion felfedezte, hogy Lucifer jele tündököl a homlokomon, levonta a következtetést, hogy a legádázabb ellensége vagyok. Az esküje távol tartott a démonvárostól, amelyben élnem kellett volna. Ha Orion ismét meglátna, meg kellene ölnie.

Reszketve átnéztem az utca túloldalára, arra a púderkék házra, amelyben felnőttem, és a ferde Szűz Mária-szobrokra, amelyekkel a tulajdonos a kis előkertjét díszítette.

Az épület mögött a több ezer hektáros Osborne-erdő terült el. Egy pillanatra felvillant a fejemben egy emlék – ahogy évekkel ezelőtt pont ilyen esőben rohantam végig lélekszakadva azon az erdőn. Megborzongtam, és a zsebembe dugtam a kezem, hogy kitapogassam a kulcsaimat.

Nem túl messze tőlem egy babakocsis nő sietett a járdán, hogy kimenekítse önmagát és a kisbabáját az esőből. Összeszorult a torkom. Anya régen mindig átküldött a szemközti Dunkin’ Donutsba a hétvégi reggeleken. Istenem, mennyire hiányzott! És ezen az sem segített, hogy éppen a gyerekkorom helyszínén jártam.

A Boszorkánymesterség-fok neve úgy hangzott, mintha ódon régiségboltokkal teli macskaköves városrész lenne. Valójában viszont egy ipari negyed volt; nagyrészt elhagyatott, bedeszkázott cserzőüzemekből, betört ablakú épületekből és lepukkant bérházakból állt. Rideg, ipari hangulatát csak pár gyorsétterem törte meg.

Megfordultam, hogy visszanézzek a mögöttem lévő démonvárosra – a magas, aranyszínű kőből készült falakra és a csillogó tornyocskákra Osborne legmagasabb dombján, kelet felé. A kapuin belül, ahol a borostyánszínű falak földöntúli fényben ragyogtak, mint egy ősöreg, mediterrán Paradicsomban, még melegebb volt. A kapuján túl az Akherón-folyó tört fel a földből, és indult a cukorkakék tenger felé.

Valahogy vissza kellett jutnom oda. Nemcsak azért, mert ott sokkal szebb volt minden, hanem azért is, mert még mindig nem találtam meg azt az illetőt, aki elevenen elégette anyámat az Osborne-erdőben.

Még.

Elfordultam a várostól.

Miután pár napja már távol voltam a Tövisek városától, érezni kezdtem, ahogy a mágia és az erő elpárolog a testemből. Rendkívül kellemetlen érzés volt, mintha kezdenék megbetegedni.

Balra pillantottam. A Dunkin’ parkolója mögötti meredek kis dombon állt egykor Osborne vesztőhelye. Most már nehezen tudtam ezt elképzelni, de régen akasztott emberek himbálóztak a szélben a konténer mögötti magaslaton.

Még szorosabban öleltem magamhoz a melegítőnadrágokkal teli zacskót, abban reménykedve, hogy nem fognak átázni, mire megérkezem Mr. Espositóhoz, anyám idős barátjához. Nem sokkal korábban kikukucskáltam a pincém ablakán, és láttam, hogy a buszmegálló felé sétál a zuhogó esőben. A nadrágja lecsúszott vézna alakján, ezért egy padhoz próbált odacsoszogni, hogy felhúzhassa.

A döntésképtelenségtől lefagyva álltam az ablaknál. Kiszaladjak, hogy segítsek neki, vagy azzal csak zavarba hoznám? Miközben ezen dilemmáztam, Mr. Esposito odaért a padhoz, és saját erejéből állította helyre az emberi méltóságát. De közben egyértelművé vált számomra, mire lenne szüksége: gumírozott szabadidőnadrágra, ami a derekán marad.

A helyi diszkontban vásároltam három leértékelt melegítőnadrágot összesen tizenkét dollárért. Kettőt Mr. Espositónak, egyet magamnak.

Elővettem a telefonomat, abban reménykedve, hogy Shai írt nekem, de láttam, hogy lemerült. Sötét kijelzőjén esőcseppek gurultak végig, úgyhogy visszadugtam a zsebembe. Ezek az olcsó melegítőnadrágok elég kényelmesek, és még zsebük is van. Kezdtem úgy érezni, hogy soha többé nem akarok mást hordani.

Mortana fényűzően öltözködött. Én viszont legszívesebben egész nap pizsamában mászkáltam volna. Ez talán nem tűnik túl ambiciózus életcélnak, de pillanatnyilag nem tudtam jobbat kitalálni.

Az volt a tervem, hogy miután átadom a melegítőnadrágokat, elbuszozom a kedvenc városrészembe, az Osborne főtere melletti történelmi negyedbe, és meghívom magam egy forró csokoládéra a Ye Olde Osborne Coffee Shoppe-ban. Az a városrész innen északkeletre terült el, és György korabeli házakkal, bájos, téglával kirakott járdákkal, macskaköves utakkal, illetve makulátlan, aranybetűs cégérekkel dicsekedhetett. Úgy terveztem, hogy miközben elkényeztetem magam ott egy kicsit, és megszáradok, előveszem a jegyzetfüzetemet, és összeállítom a mesteri tervemet.

Amikor az embernek már csak pár dollárja és fél doboz gabonapelyhe marad, akkor nagy szüksége van egy tervre.

Lekanyarodtam a Gallows Hill Roadra, szaporán szedve a lépteimet. Színes zászlók lobogtak a szélben egy gazos udvar felett, ami korábban egy használtautó-kereskedéshez tartozott. Az ég egyre sötétebb lett. Az utca túloldalán egy mentazöld épület állt, amelynek betört ablakait furnérlemezekkel borították. Közvetlenül mögötte állt Mr. Esposito roskatag lakhelye, a falairól málladozó fehér festékkel, gazos udvarával és a homlokzati ablaka feléig lelógó függönyével. Tényleg nagy szükség lett volna arra, hogy odamenjek, és segítsek egy kicsit rendet tenni a ház körül. Senki más nem lakott a környéken, aki rajta tarthatta volna a szemét Mr. Espositón, és családtagjai sem voltak.

A drótkerítés kapuja nyitva állt, úgyhogy beléptem rajta. Felsétáltam a lépcsőn a tornáchoz, ahol Mr. Esposito a konzervdobozait és újságjait tartotta. A tornácon víz csepegett az ereszről a rothadásnak indult faborításra.

Miközben az ajtó előtt várakoztam reszketve, csoszogást hallottam odabentről, amit a járókeret ütemes kopogása központozott.

Annak ellenére, hogy a való világban kezdett eltűnni belőlem a mágia, a hallásom azért démoni maradt. Vajon anyám is ezért tudta mindig, miben sántikálok? Még a telefonomat sem tudtam megnézni éjszaka, ha felriadtam, anélkül, hogy meghallotta volna.

Mr. Esposito pár pillanattal később kinyitotta az ajtót. Sűrű, fehér szemöldöke felszökött a homlokára az értetlenségtől, miközben a szemüvege mögül végignézett rajtam.

– Rowan!

Megemeltem a melegítőnadrágos zacskót.

– Hoztam magának valamit, Mr. Esposito. Véletlenül rendeltem egy készlet férfi melegítőnadrágot, ami nem jó rám. Arra gondoltam, hogy maga talán hasznukat tudná venni. Nincs kedvem a visszaküldésükkel bajlódni.

– Ó – mosolyodott el az öregember. – Kedves tőled, hogy rám gondoltál.

Mr. Esposito és én hasonlítottunk egymásra. Egyikünknek sem volt több barátja Osborne-ban, és alig tudtunk elnavigálni az életben úgy, hogy ne történne egy sor katasztrófa velünk. Amikor nem volt jobb dolgunk, gyakran a kávézóban kötöttünk ki, ahol sakkoztunk. Mr. Esposito lassan, megfontoltan játszott, és egymilliószor ügyesebben nálam.

Reszkető kezekkel vette át tőlem a zacskót, majd halvány mosolyt vetett rám.

– Nem akarsz bejönni egy teára?

A meleg ital jól hangzott, de az öregember kimerültnek tűnt.

– Rohannom kell, de köszönöm. Egy sakkparti valamikor a közeljövőben?

Mr. Esposito bólintott.

– Az nagyszerű lenne, Rowan.

Végignéztem, ahogy felköti a járókerete tetejére a zacskót.

– Be kéne menned az esőről. Mindjárt leszáll az éjszaka – húzta össze a szemöldökét. – Szerintem nem lenne jó, ha ma éjjel odakint mászkálnál.

A tekintete ekkor üvegessé vált, a homloka ráncokba szaladt.

– Rowan, azt hiszem… hogy valami… valami nincs rendben.

Felmerült bennem, hogy talán már ő is látja rajtam, démon vagyok.

– Igen. Elég ocsmány az idő, nem igaz? Hamarosan találkozunk, Mr. Esposito.

Búcsút intettem neki, ő pedig hátracsoszogott, hogy be tudja csukni az ajtót.

De eközben éreztem, ahogy a nyakam hátulján égnek merednek a pihék. Az összes démonösztönöm azt sikoltotta, hogy valaki ártó szándékkal figyel.

Orion?

2. FEJEZET – ROWAN

Egy pillanatra azt hittem – abban reménykedtem? –, hogy korábbi inkubuszbarátom az. Hogy esetleg rájött, hibát követett el. Hogy bármelyik pillanatban visszakerülhetek a Tövisek városába.

De amikor megfordultam, kiderült, hogy valami Orionnál is rosszabb közeledik a járdán. Öt démonvadász tartott felém, és mind a Malleus Daemoniorum – a Démonok Kalapácsa – kis kalapács alakú jelvényét viselték.

A kerítés nyílásánál lelassítottak, és elállták az utamat. Jack is köztük volt, az apjával együtt – önmaga idősebb, fehér hajú változatával, akit politikai hirdetésekből ismertem. Biztosra vettem, hogy a többiek közül legalább két srácot láttam már Jack kollégista haverjai között – nagydarab, kivörösödött arcú fickók voltak fehér baseballsapkában, Patriots melegítőpulcsiban, nyakukban gyöngyös lánccal. Gyakorlatilag felcserélhetőek lettek volna egymással, azt leszámítva, hogy egyikük sörözött. Egyáltalán nem tűntek veszélyesnek, ugyanakkor…

– Ez ő? – kérdezte Jack apja csendesen. A hangjától borzongás futott végig a hátamon. Közelebb lépett hozzám, a málladozó gyalogösvényre tette a lábát. – Őt láttad a Tövisek városában?

– Corwin képviselő – köszörültem meg a torkom. – Örülök, hogy megismerhetem.

Jobbra pillantottam, azt latolgatva, hogy ha arra vetem magam, át tudom-e ugrani a kerítést. A démonvadászok teljesen elzárták előlem az utat. De úgy éreztem, balra tudnék a leggyorsabban elmenekülni – át a kerítésen, ki a kocsifelhajtóra.

A képviselő sötétkék zakót viselt, élénkpiros nyakkendővel. A haja hátra volt fésülve. Mintha észre sem vette volna, hogy egyre sűrűbben esik az eső, és lassan eláztatja tökéletes frizuráját. Egy bőrzsákot tartott a vállára vetve.

Jack bólintott mögötte.

– Ő az. Úgy tűnt, mintha ismerné a többi démont. Azok azt hitték, hogy közéjük tartozik, de én megmondtam nekik, hogy nem.

A képviselő közelebb lépett hozzám. Felmerült bennem, hogy talán segítségért kellene kiáltanom, de nem számíthattam volna másra, csak Mr. Espositóra és a járókeretére. Ha pedig bekopogtattam volna az ajtaján, hogy bemenjek, ezek a fickók nagy valószínűséggel a házba is követtek volna.

A telefonom pillanatnyilag élettelenül lapult a zsebemben, úgyhogy nem maradt túl sok lehetőségem.

A képviselő orrcimpái megrezzentek, ahogy beleszimatolt a levegőbe. A feje oldalra billent, az álla megfeszült.

Ekkor villám cikázott végig a sötét égbolton, amitől összeszorult a gyomrom.

– Tényleg nagyon örültem, de most mennem kell, úgyhogy… – makogtam.

Lerohantam a lépcsőn, és a kerítés felé vetettem magam. Hegyes felső pereme a tenyerembe vájt, miközben átugrottam felette. Nagy puffanással értem le a kocsifelhajtóra, meg is tántorodtam. Amikor futásnak akartam eredni, az egyik kollégista elállta az utam. Fölém tornyosult, és keményen fellökött, aminek következtében elterültem a nedves aszfalton. Mire sikerült feltápászkodnom, már a többiek is körülvettek.

A fiatalabbak utat adtak a képviselőnek, aki odamasírozott hozzám. Vicsorogva megmarkolta a vállamat; az ujjai szorosan rám fonódtak. Ismét beleszagolt a levegőbe, és szikrázni kezdett a szeme dühében.

– Jack? Úgy emlékszem, azt mondtad, hogy halandó!

Lüktetni kezdett bennem az adrenalin. A fenébe. Felmerült bennem a kérdés, hogy mennyi mágia maradhatott még a szervezetemben. Már három napja eljöttem a Tövisek városából… erősebb lehetek még bármennyire egy halandónál?

Kifejezéstelen arccal elmosolyodtam.

– Természetesen tényleg halandó vagyok – pislogtam ártatlanul. – Nem én tehetek róla, hogy a démonok elraboltak. Kérdezze csak meg a fiát! Ő is ott volt. Ő árulta el nekik, hogy halandó vagyok, és ezért kerültem vissza ide, Osborne-ba, ahova tartozom.

Jack összehúzta a szemét, és közelebb lépett hozzám. Mélyen beszívta a levegőt, amibe teljesen belevörösödött a feje.

– Most más szaga van, apa. Korábban halandó volt, de megváltozott. Honnan tudhattam volna, hogy képesek erre?

Nagyot nyeltem.

– Nem hagyná abba mindenki a szagolgatásomat, ha kérhetem? Továbbá nyugodtan…

Itt elhallgattam egy kicsit, mert azon gondolkoztam, hogyan szólíthatnám fel őket arra udvariasan, hogy menjenek a picsába.

– Menjetek a picsába – bukott ki végül a számon. – Legyetek szívesek.

A képviselő elengedett, és kinyitotta a kis bőrzsákját.

– Biztos vagy benne, hogy korábban halandó volt, Jack?

– Biztos – jelentette ki Jack.

– Csak az a baj, fiam, hogy általában kibaszottul rosszul tudsz mindent – vágta rá az apja, ami azért meglepett. De legalább ebben egyetértettünk. – Élve akarom elvinni, hogy kihallgathassuk.

A szívem egyre hangosabban zakatolt. Nem tudtam ugyan konkrétumokat arról, hogyan szokták a démonvadászok kihallgatni a démonokat, de erősen gyanítottam, hogy szerves része lehet a kínzás.

– Kénytelen leszek visszautasítani ezt a meghívást, Corwin képviselő úr. Mostanában próbálok leszokni arról, hogy elrabolva töltsem az időmet olyan illetők társaságában, akik késekkel szurkálnak.

– Ez nem kérés volt.

A képviselő ezzel benyúlt a zsákjába, és kivett belőle egy fémkampót. Beletelt pár pillanatba, mire rájöttem, hogy mi az. A halandóknak nincs karmuk, mint a démonoknak, amivel kivájhatnák a szívünket, úgyhogy mesterséges eszközöket használnak erre. A szerszám láttán – ami egy kis fémsarlóra emlékeztetett – jeges borzongás futott végig a csontjaimon.

Ami azt illeti, én még meg sem próbáltam használni a karmaimat. Ebben a pillanatban azt kívántam, bár ennek gyakorlásával töltöttem volna az elmúlt napjaimat ahelyett, hogy dobozos bort ittam a pincémbe zárkózva.

Balra léptem, hátha sikerül megkerülnöm a vadászokat, de a képviselő fellökött. A tarkóm nagyot csattant a járdán. Fájdalom hasított a koponyámba, és ettől a düh is életre kelt bennem. Miközben a fejemet szorongattam, fortyogni kezdett bennem a harag. Átfutott a fejemen, hogy talán pont ezek az emberek ölték meg az anyámat.

Megéreztem, ahogy kitör belőlem a démon.

A sajgó fejemre ügyet sem vetve felpattantam, és előrevetettem magam. Sikerült bevinnem egy ütést, de nem tettem túl nagy kárt az ellenfelemben. A képviselő ismét eltalálta a halántékomat az öklével, amitől hátratántorodtam, és szédelegve összegörnyedtem.

A csapások elködösítették a gondolataimat. Nem volt hova mennem. Orion úgy gondolta, hogy Mortana vagyok, és holtan akart látni. A démonvadászok is meg akartak ölni.

Már a csendes kétségbeeséssel és a Mr. Espositóval folytatott sakkpartikkal töltött élet sem szerepelt a lehetőségeim között.

Vad, dühödt pánik kerített hatalmába, és előrevetettem magam, hogy lendületből nekilökjem a képviselőt a mögötte állóknak. Sikerült. Ismét megpróbáltam elszaladni, de ekkor Jack csapott le rám oldalról, és fejbe vágott. Megtántorodtam, de amikor mögém lépett, a bordái közé könyököltem, mire felnyögött döbbenetében.

Úgy éreztem, talán még mindig akad bennem valamennyi démonerő és mágia, de nem túl sok. Ha a teljes erőm birtokában lettem volna, ennek a verekedésnek már rég vége lett volna.

Az egyik vadász felém vetette magát egy sörösüveget lengetve a feje felett. Megvillant a kezem, és keresztezte a karja útját, amitől a sörösüveg egyenesen a saját feje felé vette az irányt. Üvegcserepek hullottak a rozoga lépcsőre.

A fickó ártalmatlan lett egyelőre, de időközben mindenki körbevett, és egymás után támadtak rám.

Jack is összeszedte az erejét. A torkom felé nyúlt, én viszont kitértem előle oldalra. Ettől elveszítette az egyensúlyát, és előrezuhant. Hátulról megragadtam, és odavágtam a fejét a szögesdrót kerítés szúrós tetejéhez.

– Démon! – sziszegte Jack apja. – Meg fogjuk tisztítani a föld felszínét a fajtádtól!

Észrevettem egy rést a képviselő és az egyik férfi között. Itt a lehetőség.

De amikor elrohantam volna mellette, a kampója elkapta az oldalamat, és feltépte a bőrömet. Fájdalom hasított belém, és pánik mélyesztette vaskarmait a szívembe.

A picsába. A picsába!

Szorongatni kezdtem az oldalamat, és egy éles rántással kiszabadítottam magam a kampóból. Fintorogva igyekeztem összeszedni a józan eszemet. Nem halhatok meg itt…

Ekkor egy hang szólalt meg a fejemben, és úgy visszhangzott, mintha valahonnan a távolból jönne. Esélyt kell kapnod a koronára. Káosz. Káosz. Káosz.

Hallucinálok?

Nekitántorodtam a műanyag szemeteseknek. Ömlött belőlem a vér.

Nagyon úgy tűnt, hogy az ellenségeimmel körülvéve fogok meghalni, és közben teljesen összevérzem Mr. Esposito kukáit.

3. FEJEZET – ROWAN

Tántorogva igyekeztem úrrá lenni a fájdalmamon. Arra gondoltam, hogy talán ők ölték meg az anyámat, és hogy nem halhatok meg azelőtt, hogy ezt kideríteném.

Úgy éreztem, mintha egy részem örökre abban az erdőben maradt volna. Egy részem még mindig ott szaladt a fák között, eszét vesztve a félelemtől. A tökéletes másolatom, aki a múltban ragadt. És csak az a változatom emlékezett arra pontosan, hogy mi is történt. Nekem fogalmam sem volt arról, hogy ki tette.

Aznap éjjel kettéhasadtam. Az egyik részem onnantól örökre anyám sikolyait hallgatta.

– Ti voltatok azok? – kiáltottam.

Nem jött válasz. A képviselő közelebb lépett hozzám, és olyan szorosan megmarkolta a torkomat, hogy a levegőbe tudott emelni a nyakamnál fogva, és közben majdnem összezúzta a légcsövemet.

– Mit gondoltok, fiúk? – vigyorgott. – Még mindig élve akarjuk elvinni?

Megpróbáltam megidézni a varázserőmet, de éreztem, hogy csak tehetetlenül pattog bennem, nem sikerül lángra kapnia. Utána ismét teljesen kialudt, mint amikor vizet öntenek a parázsra.

– Igen, élve – válaszolta az egyik kollégista.

A képviselő durván ledobott. Levegő után kapkodtam.

– Maga ölte meg az anyámat? – kérdeztem rekedtesen.

Erre meglengette a kampóját.

– Lehetséges.

A démonmágia utolsó cseppjei felszikráztak a bordáim között, majd felforrósodva végigszaladt a karomon. Ahogy elöntött az energia, megpördültem, és tiszta erőmből képen vágtam. A képviselő feje hátracsuklott, de utána gyorsan magához tért, és ismét felém lendítette a horgot. Ezúttal sikerült kivédenem a támadást, még azelőtt elkaptam a csuklóját, hogy újabb sebet üthetett volna rajtam.

Átvették felettem az uralmat az állatias ösztöneim, és rávicsorogtam.

A képviselő is kivillantotta a fogát.

– A fajtád hosszú évszázadok óta élősködik a mi nagyszerű nemzetünkön!

Az oldalamból továbbra is ömlött a vér, gondolkozni sem tudtam, úgy szédültem, és a fejemben Orion szavainak emléke táncolt. Ő jobban gyűlölte a halandókat bárkinél, mert úgy gondolta, hogy fikarcnyi irgalom nélkül gyilkolják a démonokat.

Kezdett elhagyni az erőm, és egyre jobban elsötétült körülöttem a világ. Ahogy elernyedt a testem, a képviselő lendületből gyomorszájon rúgott. Ettől még jobban kinyílt az oldalamon ütött seb, és a fájdalomtól sokkosan hátratántorodtam.

– Mit akar tőlem? – motyogtam.

Erre felkunkorodott a szája.

– A hozzád hasonló démonok vadállatok. Ragadozók. És tudod, mit csinálunk mi a veszélyes vadállatokkal? Bezárjuk őket, hogy senkit ne tudjanak bántani. Néha felakasztjuk a fejüket trófeaként a falunkra. A miheztartás végett, hogy a többiek okuljanak belőle. – Oldalra billentette a fejét. – De nem hinném, hogy te kihúznád odáig. A haldokló állatok keresni szoktak egy sötét zugot, ahol kilehelhetik a lelküket. Érzed már a késztetést, démon?

Valóban éreztem. Legszívesebben összegömbölyödtem volna Mr. Esposito kukái mögött, mint egy beteg macska, ami bekúszik valahova meghalni. Egyre erősebb rettegéssel markolásztam az oldalamat, és meredtem a véremre, ami a járdára ömlött.

Lelki szemeim előtt felvillant anya arca, és jobban vágytam arra, hogy láthassam, mint valaha. Hátraléptem, a támadóm pedig ismét felém lendítette a kampót, és a másik oldalamon is feltépte a bőrt. A fejemben elhalkult a sikoltozás. Felnéztem a képviselőre és arra az önelégült vigyorára. Élvezte ezt. A kampójáról vér csöpögött a járdára, ahol fényes, vörös tócsába gyűlt össze.

Valami elpattant bennem, és a bordáim mögött tüzesen felizzott a mágia.

– Igaza van, Mr. Corwin – sziszegtem. – Én tényleg ragadozó vagyok!

Ekkor már vulkáni forróság tombolt a mellkasomban és sistergett végig a karomon, az ujjaim hegyéig. Amikor a démonvadász ismét felém lendítette a kampóját, elkaptam a csuklóját, és a mágiám utolsó cseppjei kék lángba borították a karját.

Amikor sötétkék zakója tüzet fogott, a képviselő felüvöltött. A lángok az arcát kezdték nyaldosni, mire eldobta a fémkampóját, ami hangosan csattant az aszfalton. Az égő bőr és haj szagától hányinger fogott el, és bármennyire is szerettem volna bosszút állni a támadómon, tudtam, hogy nem fogom végignézni, ahogy egy ember elevenen elég.

Felkaptam a kampót a járdáról, és az utolsó erőmet összeszedve elvágtam vele a képviselő torkát. Egyetlen gyors suhintás, és véget is értek a szenvedései, az üvöltése is megszakadt. A földre zuhant; testén egyre magasabbra csaptak a lángok. A többi démonvadász sikoltozva, egymás hegyén-hátán próbált elmenekülni a közelemből. Inuk szakadtából rohantak lefelé a Gallows Hill Roadon.

Ekkor a mágia utolsó cseppjei is elpárologtak a testemből, és éreztem, hogy teljesen elgyengül a lábam. Miközben egyre feljebb kúszott a torkomban az epe, elsétáltam az égő holttest mellől. Abban reménykedtem, hogy az eső hamarosan eloltja a lángokat.

Egy rettenetes gondolat hasított belém, amitől kiszáradt a szám, és jéghideggé vált a testem. Megöltem egy képviselőt. Elevenen felgyújtottam, majd elvágtam a torkát. Fényes nappal, Mr. Esposito kocsibeállóján.

Szentséges ég. Legszívesebben lefeküdtem volna a földre, de tudtam, hogy ha ott maradok, akkor letartóztatnak. Sőt, ha bemegyek a kórházba, vagy mentőt hívok magamhoz, akkor is letartóztatnak.

Azon kaptam magam, hogy szédelegve tántorgok az út felé. Tudtam, hogy ha nem kapok orvosi segítséget, akkor meghalok.

Ekkor egy hang szólalt meg mögöttem, és amikor megfordultam, Mr. Espositót láttam meg az ajtóban. Az alakja körvonalai elmosódtak a képviselő holttestéből gomolygó fekete füstben.

– Ne haragudjon! – nyögtem ki, mert nem lettem volna képes ennél hosszabban magyarázkodni.

Az öregember teste összerándult a köhögéstől, majd azt kiabálta:

– Rowan! Menj a Tövisek városába!

Ezután egy újabb köhögőroham rengette meg törékeny testét.

– Egy pillanat. Micsoda?

Természetesen igaza volt, csak azt nem értettem, honnan tudja ezt. Afelől viszont kétségem sem volt, hogy amint bejutok a város falai mögé, a sebeim rohamos gyógyulásnak fognak indulni.

– Helyezd magad biztonságba, Rowan – mondta, majd magára csukta az ajtót.

Ekkor már én is éreztem azt az ösztönt, azt a húzóerőt a mellkasomban, ami kelet, a domb felé vonzott. A testem túlélési üzemmódba váltott, a város felé kezdte vonszolni magát, noha mindeközben alig tudtam megőrizni az öntudatomat. Oda akart eljuttatni a testem, a Tövisek városába, nem a kukák mögé, hogy meghalhasson.

Egyre gyorsabban lépkedtem, a lábaim végigcipeltek a sötét utcákon. De kezdtem elveszíteni a kapcsolatot a valósággal. A sebesüléseim ellenére is felforrósodott a vérem, amikor Orion szépségére gondoltam – halványkék szemére, magas arccsontjára és érzéki ajkára. Vaskos izmaira…

Az ég szerelmére, hogy tudok erre gondolni ebben a pillanatban?

Haldokoltam, mégis csak az járt a fejemben, hogy mennyire szeretnék az ölében ülni. Hogy milyen érzés volt, amikor az ajka súrolta az enyémet, ahogy a hüvelykujja végigsiklott a mellemen. Legszívesebben letéptem volna róla a ruhát, hogy végigfuttathassam a nyelvem a mellkasán. Úgy éreztem, mintha ott lenne mellettem abban a pillanatban, mintha hozzáérhetnék, ha kinyújtanám a kezem.

Mi a fene?

Vegyél le mindent. Most. Ezeknek a szavaknak az emlékétől sajgás támadt bennem, keserédes lüktetés, aminek semmi köze nem volt a sérüléseimhez.

Azt szerettem volna, hogy újra megtörténjen.

Pont erre gondolsz egy ilyen pillanatban?

Mi ez, valami utolsó, kétségbeesett kapálódzás az élet után, miközben kilehelem a lelkem?

Lenéztem a vércsíkra a járdán, és megértettem. Hát persze.

Már szukkubusz vagyok. A liluk számára a szex nem csupán szex, hanem maga az élet. A gyógyulás és az erő.

A szex meg tudná menteni az életemet.

Befordultam a Walcott Streetre. Két lehetőség állt előttem. Vagy keresek egy ismeretlen férfit, és ráveszem, hogy csókoljon meg, vagy felvonszolom magam az emelkedő maradékán.

Mivel tudtam, milyenek a férfiak errefelé, úgy döntöttem, inkább az emelkedőt választom.

De miután beérek a városba, mi legyen? Orion még mindig azt hiszi, hogy Mortana vagyok, a legádázabb ellensége, és ez azért elég nagy probléma. Az a rettenetes érzésem támadt, hogy ha a közelébe kerülök, megpróbál majd megölni. Igen, korábban valami megakadályozta ebben, de szó szerint véresküt tett arra, hogy meg fog ölni, és ezt az esküt mindenképpen be kell tartania.

És nem csak velem végezne. Orion köteles Mortana összes családtagját megölni.

Én nem gondoltam úgy, hogy Mortana lennék, de úgy sejtettem, bárki is vagyok, mindenképpen rokonságban állok vele. Végtére is, teljesen egyformán nézünk ki.

Miközben kezdtem beleszédülni ezekbe a gondolatokba, rájöttem, hogy már majdnem az emelkedő felénél tartok. A vérem belekeveredett a hegyoldalon lecsorgó esővízbe. Az utcai lámpák narancssárga fénye megcsillant a sötét tócsákon.

A gondolataim egyre sötétebbé váltak, és felmerült bennem, hogy megpihenhetnék a járda melletti füves sávon, de amikor a távolban megszólaltak a szirénák, rákényszerítettem a lábamat, hogy továbbmenjen. Az oldalamat markolásztam, hogy egy kicsit csökkentsem a vérzést. Vörös cseppek szivárogtak az ujjaim közül. Amikor kiértem egy széles útra, a túloldalán megláttam a démonváros kapuját, ami halvány aranyszínben ragyogva vonzott magához. A magas kapu kovácsoltvasból készült, amit olyan alakúra hajlítottak, mintha tövises indákból állna, a közepét pedig aranykoponya díszítette.

Mögöttem egyre hangosabban visítottak a szirénák, és már a vörös-kék villogást is láttam.

Felgyorsítottam, és átvonszoltam magam az út túloldalára. A rendőrautók fénye vakítóan lüktetett, miközben a kapunak támaszkodtam.

A fenébe. Hogyan is tudom kinyitni?

A rendőrség rám ordított a hátam mögül, hogy ne mozduljak.

Könnyek égették a szemem, miközben véres kézzel rátenyereltem a koponyára.

Egy lövést hallottam, és éreztem, ahogy a combomba csapódik egy golyó. Abban a pillanatban felizzott a karomon lévő kulcsszimbólum. Arany fénysugarak indultak ki belőle és keveredtek össze a kapu ragyogásával. A fájdalom alábbhagyott, a kapu kinyílt. Betántorogtam rajta, és a bejárat becsukódott mögöttem.

Pár héttel ezelőtt ezt még el sem tudtam volna képzelni, de most olyannak tűnt számomra ez a hely, mintha hazaértem volna.

4. FEJEZET – ROWAN

Úgy éreztem, mintha hosszú fuldoklás után végre sikerült volna feljutnom a felszínre levegőért. Amint beléptem a Tövisek városába, láttam, ahogy a gyógyító mágia végigsugárzik a végtagjaimon.

Lefeküdtem a téglákra, és a mágia máris elkezdte regenerálni a testem. Az oldalamon ütött sebek összeforrtak, maga a golyó pedig elkezdett kilökődni a combomból, viszont nem akartam örökre ott feküdni. Elég kihaltnak tűnt a környék, de hallottam, hogy néhány démon valahol a közelben beszélget. Ha meglátnak, annak híre hamarosan Orionhoz is eljut.

Felálltam, és megpróbáltam összeszedni magam. Még soha nem használtam a város főkapuját. Korábban, amikor először érkeztem ide, öntudatlan voltam, végül pedig egy alagútrendszeren keresztül távoztam innen, félig hallucinálva.

Most először nézhettem meg magamnak a város előterét, egy kis kövezett, elkerített udvart, amiről éveken át álmodoztam. Az egész környék – az utcák, a kapualjak, a díszes tornyocskák – ugyanabból a gyönyörű, mézszínű kőből készült, mint a külső falak. Az udvaron túl ott tornyosult a kastély. Egy faragott oroszlán bámulta hatalmas fakapuit, amelyeket vaspántok és vasszegecsek védtek.

A körülöttem álló többi épületről boltíves ablakok néztek le az udvarra. Keskeny sikátorok ágaztak el a térről – némelyik lépcsősen haladt tovább a hegyen, mások simán csak lekövezve. Szerencsére zuhogott az eső, és szinte senki nem járt idekint.

A legszűkebb sikátor felé botorkáltam, ami sötétnek és kihaltnak bizonyult. Eső kopogott körülöttem, és dörgött az ég.

Menet közben végighúztam az ujjam az oldalamon kialakult mély, friss hegen. Egyáltalán nem fájt a sebem, de nem is gyógyult be annyira, mint amire számítottam.

Addig mentem, amíg egy sötét kis kerthez nem értem, a közepén szökőkúttal; olyan volt, mint egy apró park. A szökőkút sárkányainak szájából zubogott a víz, az oldalán vésett, ősi benyomást keltő rúnák sorakoztak. Halvány rózsaszín rózsák nőttek körülötte, édes illatuk betöltötte a levegőt.

Megkerestem a legszárazabb foltot, és összegömbölyödtem az egyik pad alatt, a füvön. Magam köré fontam a karom, elképzeltem, hogy egy meleg ágyban fekszem, és a vízcsobogást kezdtem hallgatni.

Elnehezült a szemhéjam. Úgy éreztem, ismét visszatértem a valódi hazámba, és rám borult az álom takarója.

***

ÁTÁZOTT RUHÁBAN TÉRTEM magamhoz a kis rózsakertben. Becsléseim szerint egy-két órát alhattam, és a pihenés jót tett. Frissebbnek éreztem magam, mint valaha, tombolt bennem az energia, és készen álltam arra, hogy szembeszálljak a világgal. Hogy örültem-e a démonmágiának? Naná! Soha többé nem akartam elmenni erről a helyről.

Kisétáltam a kis parkból, és a sikátorok labirintusában megkerestem a folyóhoz vezető utat. A város levegője meleg és párás volt, mint mindig, de az esőnek köszönhetően kevesen jártak idekint. Ennek ellenére igyekeztem az árnyékok között maradni, mert nem akartam, hogy bárki is észrevegyen, miközben a szüleim háza felé tartottam.

A folyót követve jutottam el a Sathanus körzetbe, amelyben szörnyetegfejekkel díszített épületek és a harag démonjának elhagyatott templomai álltak. Miután végigsétáltam egy ablaktalan börtön mellett, amelynek hatalmas vaskapuja volt, és ami előtt egy vesztőhely állt, hamarosan átértem az Asmodeus körzetbe, amit egykor a liluk népesítettek be. Ennek a kerületnek a legkeletibb peremén ritkásabbá váltak az épületek, és a folyó mellékfolyókra szakadt. Ott találtam meg a szüleim sötét udvarházát, ami egy sík részen állt, a folyó mellett. Gótikus kert vette körül. A birtok kerítése mögött és az épület mellett köd gomolygott.

Nagyot nyeltem, majd beléptem az udvarba, és elindultam a kavicsos ösvényen, ami törött szobrok és tövises növények között kanyargott.

Az ösvény két oldalán szél süvített a göcsörtös ágak között, a közelben lévő tenger illata töltötte be a meleg levegőt.

A talpam alatt csikorogtak a nedves kavicsok. Felpillantottam a vízköpőkre, amik már kilátszottak a köd mögül. Nem igazán tudtam semmi egyebet erről a helyről, csak azt, hogy anyám itt élt, valamint réges-régen Mortana is.

És hogy anyám férje talán elevenen elégett azon a helyen, ahol éppen lépkedtem. Ő volt az apám, vagy legalábbis azt feltételeztem, hogy ő lehetett.

Tragikus hangulat sugárzott a homlokzatból, és megborzongtam, amikor visszanéztem arra a helyre, ahol egy összeégett holttestet találtak. Egy újabb jele annak, hogy nem én öltem meg anyát. És talán még csak nem is a démonvadászok, mivel ők nem léphetnek be a városba.

Rég eltemetett, fortyogó harag emelkedett bennem a felszínre, és kezdett izzani a homlokom mögött. Előttem fénysugarak festették aranyszínűre a ködöt. Utána egy szélfuvallat odébb fújta a pászmákat, és amikor lenéztem, egy pocsolya tükrében megláttam azt a szimbólumot, ami évekig kísértett a rémálmaimban: az ötágú csillagot.

Gyorsabban kezdett verni a szívem. Egy emlék, amit mélyen eltemettem a tudatom bugyraiba, mocorogni kezdett, de nem akartam felidézni.

Kísérteties, kétségbeesett szél fújt végig rajtam, miközben felsétáltam a lépcsőn. Miután végigmentem az oszlopok között, kezemet a bejárati ajtóra téve megálltam.

Amikor pár nappal ezelőtt itt jártam, Orion azt mondta, hogy a Tövisek városa nem olyan, mint a halandók világa. Itt csupa mágia a levegő, és az emlékek tisztán érzékelhetően megmaradnak benne. A fa- és márványelemeket tragédia vonta be, ami mindent átjárt, mint valami keserű, súlyos miazma. Égnek álltak a pihék a tarkómon.

Az ajtó résnyire nyitva maradt, amikor előző alkalommal kirohantunk innen – amikor elmenekültem az épületből. Szélesebbre tártam, és beléptem. Újra ott találtam magam a pókhálók és a rokonaim összetört szobrai között. Nagyot sóhajtva felnéztem a magas mennyezetre, amit indákat és érett gyümölcsöket ábrázoló, kopott freskók borítottak.

Igen, kísérteties volt a hangulat, de örültem, hogy egyedül voltam. Most anélkül nézhettem körül, hogy Orion ott állt volna a hátam mögött.

A kék-arany mozaikpadlót és a fali freskókat sűrű magány vonta be. A szomorúságtól összeszorult a mellkasom, és azon kaptam magam, hogy ismét a nyikorgó lépcsőn sietek felfelé.

Amikor felértem a második emeletre, lassan végigsétáltam a folyosón, és közben megálltam, hogy bekukucskáljak egy hálószobába, ami sötétzöldre volt festve – bár a festék már erősen málladozott a kortól –, és amiben egy kopott, vörös anyaggal bevont, dohos szagú kanapé állt. Hatalmas erkélyajtaján besütött a holdfény.

A szemem megakadt valamin, amit korábban nem vettem észre – egy falon logó festményen. A rajta szereplő arcot még soha nem láttam, mégis azonnal felismertem. Odasiettem hozzá, szinte transzba esve a portrétól, a férfi képmásától, akinek magas arccsontja, sötét szeme és döbbenetesen vörös színű, szinte természetellenes haja volt. Ugyanolyan vörös, mint az enyém, kiszőkülő tincsvégekkel, amelyek az álláig értek. Ez a kép megmagyarázta az összes különbséget anyám külseje és az enyém között. Kétségem sem fért ahhoz, hogy ez a férfi az apám. Amikor a nevét is elolvastam, csomó nőtt a torkomban: Moloch herceg.

Orion azt mondta, hogy Moloch az udvarház előtt égett halálra.

Végighúztam az ujjam az aranykeretbe vésett néven, azt kívánva, bárcsak legalább egyszer találkozhattam volna vele.