Dr. Jill Bolte Taylor

Teljes élet – teljes aggyal

Dr. Jill Bolte Taylor

Teljes élet – teljes aggyal

A választás anatómiája és az életünket irányító négy karakter

Budapest, 2021

A mű eredeti címe: Whole Brain Living

A mű eredetileg a Hay House Inc. kiadásában jelent meg az Amerikai Egyesült Államokban, 2021-ben.

www.hayhouse.com®

© 2021 Jill Bolte Taylor

© Hay House Inc., 2021

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2022

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

ISBN 978-963-291-577-7

© Fordította: Kozma Gyula

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Felelős szerkesztő: Ruttkay Helga

Borítóterv: Vancsura Olga

Belső illusztrációk: Merridee LaMantia

A „Bare to the Bone” című dalszöveg Carrie Newcomer szerzeménye © 2000 Carrie Newcomer Music (BMI), a BMG Rights Management gondozásában

Minden jog fenntartva. A kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül a könyv sem részben, sem egészben nem reprodukálható sem mechanikai, sem fényképészeti, sem elektronikus eljárással, sem hangfelvétel formájában; nem tárolható lekérdezési rendszerben, nem továbbítható, és semmilyen más módon nem másolható, kivéve a cikkekben és ismertetőkben közölt rövid idézetek „méltányos felhasználásának” esetét.

A könyv szerzője nem ad orvosi tanácsot, és nem ír fel semmiféle gyógymódot sem fizikai, sem érzelmi, sem orvosi problémák kezelésére anélkül, hogy közvetlenül vagy közvetetten orvosi tanácsot venne igénybe. A szerző célja csupán általános jellegű információk nyújtása, amelyek segítenek elérni az érzelmi, fizikai és szellemi jólétet. Amennyiben az olvasó a könyvben szereplő információkat felhasználja, ezért a szerző és a kiadó nem vállal felelősséget.

Tartalom

Előszó

A béke csupán egy gondolatnyira van tőlünk

Első rész

Rövid betekintés az emberi agyba

Első fejezet

Saját történetem és az emberi agy

Második fejezet

Az agy anatómiája és a személyiség

Harmadik fejezet

Az agy nagy csapata: a négy karakter

Második rész

A négy karakter

Negyedik fejezet

Az 1-es karakter – a bal agyféltekei gondolkodó éned

Ötödik fejezet

A 2-es karakter – a bal agyféltekei érzelmi éned

Hatodik fejezet

A 3-as karakter – A jobb agyféltekei érzelmi éned

Hetedik fejezet

A 4-es karakter – A jobb agyféltekei gondolkodó éned

Nyolcadik fejezet

A belső tanácskozás: a béke leghatékonyabb eszköze

Harmadik rész

A négy karakter működés közben

Kilencedik fejezet

Közelebb kerülni önmagunkhoz – a négy karakter és a test viszonya

Tizedik fejezet

Kapcsolat a többi emberrel – a négy karakter a párkapcsolatokban 185

Tizenegyedik fejezet

Széthullás és újjáépülés – a négy karakter a függőségben és a gyógyulásban

Tizenkettedik fejezet

Az elmúlt száz év – a négy karakter és a technológia hatása

Tizenharmadik fejezet

Tökéletes, teljes és gyönyörű

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Örökre hálás leszek GG és Hal, Florence és Bill,
valamint Poppy és Dandy szeretetéért

Előszó

A béke csupán egy gondolatnyira van tőlünk

2008-ban felkértek, hogy tartsak egy TED-előadást. Akkoriban mindössze hat TED-előadás volt fent az interneten, és fogalmam sem volt arról, mi is az a TED. (Kiderült, hogy a „Technology, Entertainment, and Design”, azaz „technológia, szórakoztatás és dizájn” rövidítése.) A kaliforniai Monterey-ben „My Stroke of Insight” (Egy agyvérzés tanulságai) címmel tartott TED-előadásom volt az első, amely futótűzként terjedt el az interneten. Ennek köszönhetően a TED és én egyszerre váltunk világhírűvé.

Az előadás keretében elmeséltem, hogyan éltem túl egy súlyos agyvérzést, amelynek során az agyam bal féltekéje leállt, és a jobb félteke vált dominánssá. Elmondtam, hogy egy idegtudós szemével hogyan éltem meg, ahogy az áramköreim egymás után kikapcsolnak, képességeim pedig semmivé válnak. A hallgatókat úgy vezettem végig a saját bal agyféltekém leépülésének történetén, mintha egy utazásra invitálnám őket. A stroke során a békés eufória és az univerzummal való egység olyan állapotába kerültem, amelyhez foghatót korábban soha nem tapasztaltam.

Három hónappal az előadás után a Time magazin 2008-ban a világ 100 legbefolyásosabb embere közé választott. Az Oprah’s Soul Series webcast kiemelt vendége lettem, és a My Stroke of Insight: A Brain Scientist’s Personal Journey (Mennybe döngölve – Egy agykutató boldogító agyvérzése. Agykontroll Kiadó, Budapest, 2010) című memoárom is megjelent a Penguin Books kiadónál. A könyv 63 hétig szerepelt a New York Times bestsellerlistáján. Ma, több mint tizenkét évvel később, még mindig az első helyen áll az Amazonon az agyvérzés tematikájú könyvek között, de más témakörökben is benne van az első tízben, úgymint anatómia, orvosi szakmai életrajzok és neurológiai betegségek.

A 18 perces TED-előadás hatására azonnal és végérvényesen megváltozott az életem – de nemcsak az enyém, hanem sok más emberé is. Még ma is jönnek hozzám TED-esek azzal, hogy pontosan emlékeznek rá, hányadik sorban ültek azon a sorsfordító délutánon. Több mint 25 millió megtekintéssel még mindig ez minden idők egyik legnépszerűbb TED-előadása. Az évek során több százezer e-mailt kaptam olyan érdeklődőktől, akik azt szerették volna tudni, hogyan juthatnak ők is az általam leírt békés eufóriához.

Kétségtelen, hogy az a TED-előadás több szempontból is elképesztő siker volt. A lelkem mélyén mégis úgy éreztem, hogy az előadásból hiányzott valami, ami nagyon fontos lett volna nekem. Azt szerettem volna, ha mi, emberek, felismerjük, hogy mindannyian egy nagy egész részeként kapcsolódunk egymáshoz, és azt kívántam, hogy nagyobb tisztelettel és kedvességgel bánjunk egymással. Ehhez képest az emberek egymás iránti jóindulata az elmúlt több mint egy évtizedben egyértelműen hanyatlott.

Ez azonban talán nem is olyan meglepő, ha belegondolunk, hogy olyan világban élünk, ahol a politika, a kapcsolatok és az életünk úgy általában véve a káosz szörnyű állapota felé sodródik. Az élet kemény, egyszer fent vagyunk, másszor lent, és senki sem jött úgy erre a világra, hogy útmutatót nyomtak volna a kezébe, amelyben benne állt, hogyan kell mindent jól csinálni. Azt azonban megtanultam, hogy van erőnk megállni, megkerülni a megszokott mintáinkat, és jobb döntéseket hozni. Megvan a hatalmunk, hogy minden egyes pillanatban eldöntsük, kik és milyenek akarunk lenni.

Ez a képesség, mint minden képességünk, azoktól az agysejtektől függ, amelyek az adott funkciót ellátják. Az agyunk egy csodálatos eszköz, amely otthont ad gondolatainknak, érzelmeinknek, tapasztalatainknak és viselkedésünknek. Ha sejtszinten megértjük, mi is a gondolataink és az érzelmeink közötti kapcsolat lényege, akkor elengedhetjük végre ingerlékenységünket, és bátran megpróbálhatunk lehető legjobb önmagunk lenni, és a lehető legjobb életet élni. Sokkal nagyobb hatalmunk van a fejünkben zajló dolgok felett, mint ahogy azt valaha is mondták nekünk.

Az ebben a könyvben foglaltak nagy része saját tapasztalataimból származik, amelyeket akkor szereztem, amikor élőben figyelhettem, ahogy az agyam a trauma következtében összeomlik, majd az agysejtjeim lassan helyreállnak. Ha távolabbi perspektívából nézzük, ez a könyv arról szól, hogy milyen kihívásokkal kell szembenéznünk életünk, közös nagy utazásunk során, és milyen választási lehetőségeink vannak abban a tekintetben, hogy hogyan éljük a lehető legjobb életet agyunk anatómiájának ismeretében. A következő oldalakon egy új modellt vázolok fel, amely azt írja le, hogy az agy különböző részei hogyan működnek együtt és hogyan hozzák létre a valóságról alkotott képünket. Emellett egy sor kézzelfogható eszközzel is megismertetlek, amelyeket nemcsak arra használhatsz, hogy uralni tudd agyad ingerlékenységét, hanem hogy végső soron teljes életet élj teljes aggyal.

Az univerzum életereje vagy. Az emberi agy csodálatos jelenség, amely messze túlmutat a legvadabb elképzeléseiden is. Ez a könyv tisztázza, hogy ez pontosan mit is jelent, és mik a lehetőségeid, ha megtanulod birtokolni az erődet és arra alkalmazni ezeket az eszközöket, hogy megteremtsd magadnak azt az életet, amit élni szeretnél. Ez a könyv a te saját útikalauzod a belső béke felé, amely mindössze egy gondolatnyira van tőled.

Első rész

Rövid betekintés az emberi agyba

Első fejezet

Saját történetem és az emberi agy

Korán eldöntöttem, hogy ha felnövök, az agyat fogom tanulmányozni. Volt ugyanis egy másfél évvel idősebb bátyám, akinél egy idő után szkizofréniát diagnosztizáltak. Gyerekkorunkban a bátyám és én gyakorlatilag elválaszthatatlanok voltunk egymástól, de hamar kitűnt, hogy nagyon különbözően tapasztaljuk meg magunk körül a valóságot. Nap mint nap pontosan ugyanazok az élmények értek minket, ám ezeket az eseményeket egészen máshogy értelmeztük. Előfordult például, hogy a bátyám anyánk hangszínéből azt olvasta ki, hogy dühös ránk, míg én egészen biztos voltam benne, hogy csupán megijedt, hogy valami bajunk esik. Ez keltette fel bennem az érdeklődést, hogy megpróbáljam megérteni, mi a „normális”, egyértelmű volt ugyanis számomra, hogy egyikünk atipikus. Amennyire meg tudtam állapítani, a bátyám nem volt tudatában az eltérő percepciónknak és értelmezéseinknek. A saját életben maradásom és épelméjűségem megőrzése érdekében elkezdtem nagyon odafigyelni arra, hogy mit tudhatok meg másokról a test- és arckifejezésük alapján. Érdekelni kezdett az anatómia, ezért beiratkoztam az Indianai Egyetemre, ahol fiziológiai pszichológiából és humánbiológiából szereztem diplomát. Miután néhány évig laboránsként dolgoztam egy neuroanatómiai laboratóriumban, a mesterképzést átugorva egyenesen az Indiana Állami Egyetem élettudományi doktori képzésén tanultam tovább.

Bár az Indianai Egyetem Orvosi Kara révén kutatásaim középpontjában a neuroanatómia állt, igazi örömömet a förtelmes anatómiai laborban találtam meg, ahol emberi holttesteket boncoltunk. Számomra semmi sem csodálatosabb az emberi testnél, ezért nekem a „förtelmes” labor valójában nagy élvezetet jelentett. A doktori program alatt történt, hogy a bátyámnál harmincegy éves korában hivatalosan is krónikus szkizofréniát állapítottak meg. Tulajdonképpen bizonyos megkönnyebbülést is jelentett, amikor megtudtam, hogy ő az, akit „abnormálisnak” diagnosztizáltak, mivel ez egyben azt is jelentette, hogy valószínűleg én vagyok a neurotipikus.

Miután Indianában megszereztem a doktori címet, Bostonba költöztem, ahol először két évet töltöttem a Harvard Idegtudományi Tanszékén. Ezután négy évig a Harvard Pszichiátriai Tanszékén dolgoztam, ahol a „szkizofrénia királynője”, dr. Francine Benes volt a munkatársam. A kutatói és szakmai életem kezdett kivirágozni. Imádtam ezt a kísérleti patkány létet, és valami különös sorsközösséget éreztem azokkal a gyönyörű sejtekkel, amelyeket a mikroszkópon keresztül vizsgáltam. Lenyűgözött, hogy az agyunk hogyan alakítja ki a valóságérzékelésünket. Olyan emberek agysejtjeit és áramköreit tanulmányoztam haláluk után, akiket normál kontrollként diagnosztizáltak – vagyis ők jelentették a kontrollcsoportot az általam tervezett kísérletekben –, majd összehasonlítottam ezeket a szöveteket szkizofréniával, illetve szkizoaffektív vagy bipoláris zavarral diagnosztizált személyek agyával. A hétköznapjaimat megdöbbentő, innovatív kutatások töltötték ki, amelyek végül olyan folyóiratcikkeket eredményeztek, mint „A tirozin-hidroxiláz-rostok differenciális eloszlása a kis és nagy neuronokon a szkizofrén agy elülső cinguláris kérgének II. rétegében” vagy „A glutamát-dekarboxiláz, tirozin-hidroxiláz és szerotonin immunreaktivitás kolokalizációja patkányoknál a mediális prefrontális kéregben”. Ez utóbbi azért lett híres, mert ez volt az első kizárólag online elérhető tudományos folyóirat, a Neuroscience-Net legelső cikke.

Hétvégén, gitárral a kezemben, más utat jártam. A Harvard Brain Bank „éneklő tudósaként” mentális betegségben szenvedő családokat látogattam meg, és beszéltem nekik a kutatáshoz szükséges agyszövetek hiányáról, valamint az agy tudományos célú felajánlásának értékéről. Harminchat évesen én voltam a legfiatalabb, akit beválasztottak a NAMI, a National Alliance on Mental Illness (Országos Elmegyógyászati Szövetség) igazgatótanácsába. Ennek a csodálatos szervezetnek több mint 100 000 olyan család a tagja, akiknek valamely szeretténél súlyos mentális betegséget diagnosztizáltak. A NAMI egy rendkívül fontos országos, állami és helyi erőforrást jelent a rászoruló családok számára (NAMI.org). A kutatás és a mentális betegek országos szintű érdekképviselete együttesen nagyszabású célt és mély értelmet adott az életemnek. Segítettem az olyan embereknek, mint a bátyám, és közben a kutatás és a közügyek élvonalában vettem részt.

Erőm teljében voltam, erős és sportos, és szépen kapaszkodtam felfelé a harvardi ranglétrán. Sikeres idegtudósként teljesült az álmom, hogy a szkizofréniával foglalkozzam, és országos szintű érdekvédőként értelmesnek éreztem az életem. Aztán 1996. december 10. reggelén, harminchét évesen arra ébredtem, hogy éles fájdalom lüktet a bal szemem mögött.

Agyvérzésem és megvilágosodásom

Mint kiderült, egy neurológiai agyi rendellenességgel születtem, amiről nem is tudtam, amíg nem okozott problémát. Egy arteriovenózus rendellenesség (AVM) robbant fel az agyam bal féltekéjében, és négy óra leforgása alatt végig kellett néznem, ahogy az agyi funkcióim egyenként leállnak. A stroke délutánján nem tudtam járni, beszélni, olvasni, írni, sem visszaemlékezni az életemre. Újszülött lettem egy felnőtt nő testében.

Hihetetlenül lenyűgöző volt egy idegtudós szemével látni, ahogy az agyam szisztematikusan leépül. Az agyam bal féltekéje olyan súlyos mértékben károsodott, hogy előre tudtam, hogy el fogom veszteni a beszéd és a nyelv megértésének képességét. Ráadásul a bal agyféltekém fecsegő „majomelméje” is elhallgatott. Mivel ez a belső párbeszédet generáló áramkör kikapcsolt, öt teljes hétig ültem egy tökéletesen néma agy közepén. Még a bal agyféltekei énemnek azt a halk hangocskáját is elvesztettem, amely legalább annyit mondhatott volna, hogy „Én egy egyén vagyok, az egésztől elkülönülő rész. Dr. Jill Bolte Taylor vagyok.” A fecsegő és lineárisan gondolkodó bal agyféltekém hiányának köszönhetően beléptem a jelen pillanat megtapasztalásának lenyűgöző érzésébe, ami gyönyörű volt.

A nyelv és az individualitás hiányát tetézte, hogy a sérült bal oldali fali lebeny, amely a külvilágból érkező érzékszervi információkat dolgozza fel, lehetetlenné tette, hogy meghatározzam, hol kezdődik és hol végződik a fizikai testem. Ennek következtében megváltozott az önmagamról alkotott képem. Anyagi lény helyett energiagömbnek éltem meg magam, amely akkora volt, mint az univerzum. A jobb agyféltekémnek ebbe a tudatába kerülve önmagam lényegét hatalmasnak és kiterjedtnek érzékeltem, a szellemem pedig szabadon szárnyalt, mint egy nagy bálna, amely a csendes eufória tengerén siklik.

Érzelmi szempontból a stroke előtti életemben tapasztalt normális érzelmekből a békés boldogság érzésén kívül semmi mást nem éreztem. Tudom, hogy ez elképesztő áldásnak hangzik, és valóban az is volt, de sokkal változatosabbá és érdekesebbé teszi az életet, ha átéljük az érzelmek teljes skáláját. Fizikai szempontból a stroke délelőttjén ugyanezen négy óra alatt abból a testből, amely fél óra alatt le tudott úszni egy mérföldet, hordágyra kötözött biomassza lett. A tudatos elmém egy mozdulatlan testben rekedt, amely olyan volt, mint egy tonna ólom.

Nyolc évbe telt, mire a testem teljesen felépült, és újra tudtam vízisível szlalomozni. Ez idő alatt visszanyertem a harag, a bűntudat és a szégyenérzet érzelmi áramköreit, valamint az összes többi finomabb érzést és érzelmet, amelyek az életet vonzóvá teszik. Az érzelmeink, még a negatívak is, valójában gazdagítják a tapasztalatainkat, és árnyaltabbá és figyelemreméltóbbá teszik az életet. Erről a stroke-ról, a felépülésről és a neuroplaszticitásról, valamint az agy regenerálódási képességével kapcsolatos gondolataimról a Mennybe döngölve – Egy agykutató boldogító agyvérzése című önéletrajzi könyvemben írtam.

Azóta elkezdtem még mélyebben feltárni azt a felbecsülhetetlenül értékes felismerést, amelyet az agyam mélyére tett látogatásom során szereztem: azt a tudást, hogy hatalmunkban áll, hogy érzelmi áramköreinket saját döntésünk alapján ki-be kapcsoljuk. Valójában az történik, hogy ugyanaz a mechanizmus, amely testünk olyan neurológiai reflexei mögött áll, mint például a térdreflex, akkor is működésbe lép, amikor egy érzelmi áramkör beindul, mi pedig reflexszerűen félelemmel, dühvel vagy ellenségességgel reagálunk.

Ha az áramkör stimulálódik, és létrejött az érzelmi reakció, onnantól kezdve kevesebb mint 90 másodperc kell ahhoz, hogy az adott érzelemhez kapcsolódó kémiai anyagok átáramoljanak rajtunk. Ezután teljesen kiürülnek a véráramból. Természetesen dönthetünk úgy, akár tudatosan, akár tudattalanul, hogy újra előhozzuk azt a gondolatot, amely elindította az érzelmi áramkört, és így 90 másodpercnél tovább maradunk sértettek, dühösek, szomorúak vagy bármi más. Ebben az esetben azonban neurológiai szinten újra meg újra stimuláljuk az érzelmi áramkört, hogy az érzelem újra és újra lefusson. Ha a kiváltó ok nem ismétlődik meg, akkor az érzelmi áramkör lefutja a maga útját, és a kémiai anyagok semlegesítéséhez szükséges 90 másodperc után leáll. Ezt „90 másodperces szabálynak” hívom, és a soron következő fejezetekben példákat is fogok hozni rá.

A bennünk élő „Mi”

A TED-konferenciát, ahol az előadást tartottam, a „Nagy kérdések” tematikájának szentelték, és a nyitóülésen nekünk, előadóknak az volt a feladatunk, hogy a „Kik vagyunk?” kérdéssel foglalkozzunk. Úgy döntöttem, hogy ezt úgy közelítem meg, hogy az agyunkban lévő „Mi”-ről beszélek: a bal és jobb agyféltekénk „Mi”-jéről. Az előadók között volt néhány világhírű tudós, köztük Wade Davis kanadai antropológus és Louise Leakey, a National Geographic paleontológusa. Aztán ott voltam én, egy Harvardon végzett indianai lány, aki nemrég épült fel egy súlyos agyvérzésből. Mondanom sem kell, hogy én voltam a legkevésbé ismert előadó a sorban.

Minden egyes pillanatban lehetőségünk van eldönteni, hogy kik és milyenek akarunk lenni.

A konferenciamegnyitót megelőző napon a TED személyzetével és stábjával tartottunk egy próbát a színpadon. A kollégák hang- és fénytechnikai ellenőrzést végeztek, valamint a logisztikán dolgoztak, és mivel én egy konzervált emberi agyat is hoztam magammal, néhány sajátságos szempontot is figyelembe kellett venniük. Miután az előadásom első hat percét elpróbáltam, megálltam, és már éppen abba akartam hagyni, de Chris Anderson, a TED kurátora arra kért, hogy folytassam. Az édesanyja nem sokkal azelőtt agyvérzésen esett át, ezért különösen érdekelte őt ez a téma.

Az előadás következő részében részletesen, percről percre elmeséltem, hogyan omlott össze az agyam a stroke reggelén. Elmondtam, milyen érzés volt a bal és a jobb agyféltekém tudata között ingadozni. Drámai küzdelem zajlott bennem: a bal agyféltekém kétségbeesetten próbálta megszervezni a megmenekülésemet, amit a jobb féltekém boldog eufóriája ellensúlyozott.

Leírtam, hogyan küzdöttem azért, hogy kapcsolatban maradjak a funkcionális bal agyféltekémmel, és hogyan sikerült telefonon segítséget hívnom, annak ellenére, hogy a beszédem nem volt érthető. Amikor már magzatpózba gömbölyödve feküdtem a mentőautóban, éreztem, hogy a szellemem megadja magát, és ebben az elengedésben biztosan éreztem azt is, hogy jelentős átalakulást élek át. Az előadásnak ezen a pontján nagy meglepetésemre hátborzongató csend borult a TED gyakorlótermére. Rájöttem, hogy a személyzet és a stáb abbahagyta a munkát, hogy meghallgasson.

Idézem: „Amikor később, aznap délután felébredtem, megdöbbenve tapasztaltam, hogy még mindig élek. Amikor éreztem, hogy a lelkem megadja magát, búcsút mondtam az életemnek. Aztán rájöttem, hogy még élek, mégis megtaláltam a Nirvánát. Márpedig ha én megtaláltam a Nirvánát úgy, hogy még élek, akkor mindenki, aki él, megtalálhatja a Nirvánát. Elképzeltem egy olyan világot, amely tele van gyönyörű, békés, együttérző, szerető emberekkel, akik tudják, hogy dönthetnek úgy, hogy belépnek a bal féltekéjük jobb oldalába, és megtalálják ezt a békét. És akkor rájöttem, milyen hatalmas ajándék ez az élmény, milyen nagyszerű felismerés lehet az egész életre nézve. Ez adta a motivációt a gyógyuláshoz.”

A teremben ekkor már nyoma sem volt a döbbent csendnek. Mikor befejeztem, szipogást, sőt sírást is hallottam. Chris azonnal átrendezte a napirendet, és a délután utolsó helyére tette át az előadásomat. Csak egy ismeretlen lány voltam Indianából, de Chris tudta, hogy ez az előadás különleges, és valószínűleg mélyen meg fogja hatni a közönséget. Mint kiderült, igaza volt.

A személyzet és a stáb reakciójának köszönhetően jól aludtam aznap éjjel, és frissen ébredtem, mielőtt elfoglaltam volna a TED nagyszínpadát. Az előadásomat így fejeztem be a „nagy kérdésre” adott válasszal:

Kik vagyunk?

Az univerzum életereje vagyunk, akik kézügyességgel és két kognitív elmével is rendelkeznek. Minden pillanatban hatalmunkban áll eldönteni, hogy kik és milyenek akarunk lenni.

Itt és most be tudok lépni a jobb agyféltekém tudatába, ahol az univerzum életereje vagyok, vagyunk. A testemet alkotó 50 billió gyönyörű molekuláris géniusz életereje vagyok, és azonos vagyok minden létezővel.

Vagy dönthetek úgy, hogy belépek a bal agyféltekém tudatába, ahol egyetlen egyénné szilárdulok, és elkülönülök az áramlástól és a többi embertől. Dr. Jill Bolte Taylor vagyok: értelmiségi, neuroanatómus.

Ez a bennem lévő „Mi”.

Te melyiket választanád? Melyiket választod… és mikor? Úgy gondolom, hogy minél több időt töltünk azzal, hogy jobb agyféltekénk mély belső béke-áramkörét működtetjük, annál nagyobb békét sugárzunk kifelé a világba, és annál békésebb lesz a bolygónk is.

És úgy éreztem, hogy ez egy olyan gondolat, amelyet érdemes mindenkinek elmondanom.

Mit jelent ez rád nézve?

Mint már említettem, a közönség még ma is ugyanolyan intenzíven reagál erre a TED-előadásra. Egyértelmű, hogy közösségként konkrét útmutatásokat keresünk arra vonatkozóan, hogyan válasszuk a jobb agyféltekénk békés gondolkodásmódját, és hogyan ellensúlyozzuk vele a világban uralkodó káoszt. Sokan paradigmaváltást keresnek arra vonatkozóan, hogy miként fogadhatjuk el mély belső békénket, függetlenül attól, hogy milyen helyzetben vagyunk.

A leggyakrabban ezt a kérdést teszik fel nekem: „Hogyan tudom lecsendesíteni a bal agyféltekémben zajló szüntelen fecsegést?” Nyilvánvaló, hogy sokan szeretnének leszokni az önostorozásról és a kritizálásról. Gyakran hallom azt is, hogy „Évek óta meditálok, de csak néhányszor tapasztaltam meg az eufória érzését, amit leírtál. Mit tehetnék másképp, hogy elérjem ezt az érzést? Te magad is meditálsz, és ha igen, milyen formában? Meg tudod-e még tapasztalni ezt az euforikus érzést, és ha igen, mit tehetek, hogy én is elérjem?” Aztán ott van ez is: „Milyen szereket szedjek, hogy érezzem azt az eufóriát, amit te a stroke után éreztél? Pszichedelikus szereket? És ha igen, melyiket?” (Bármennyire fontos is ez a kérdés, különösen annak fényében, hogy a közelmúltban kutatásokat végeztek az extasy poszttraumás stressz [PTSD] kezelésében történő alkalmazhatóságával kapcsolatban, ez a terület kívül esik az ismereteimen.)

Ha úgy döntünk, hogy meditálunk, imádkozunk vagy mindfulness gyakorlatokat végzünk, akkor biztosan sikerül lecsendesíteni a fecsegést, és kiszabadulhatunk saját elménk börtönéből. De hogy világos legyen: ez a könyv nem erről szól, hanem „a bennem lévő Mi erejéről”. Hiszem, hogy minél jobban megértjük az agyunkban lévő különböző sejtcsoportokat, azok szerveződését, és azt, hogy milyen érzés az egyes sejtáramköröket működtetni, annál nagyobb hatalmunk lesz arra vonatkozóan, hogy céltudatosan kiválasszuk, melyik ideghálózatot akarjuk működtetni. Ezzel végső soron hatalmat nyerünk arra, hogy magunk döntsük el, kik és milyenek akarunk lenni minden egyes pillanatban, függetlenül attól, hogy milyen külső körülmények között találjuk magunkat.

A belső béke csak egy gondolatnyira van tőled. Mindig ott van és mindig elérhető – bármikor testet ölthet benned.

A soron következő fejezetekben két különböző tudományágra fogok támaszkodni, hogy ezt a gondolatot kifejtsem. A neuroanatómia tudománya az agy szerkezetének tanulmányozásával foglalkozik. A pszichológia tudománya az elme és a mentális folyamataink tanulmányozását végzi. Ezt a könyvet az teszi olyan egyedivé és izgalmassá, hogy az itt bemutatott pszichológia különösen erősen egybecseng az alapjául szolgáló agyi anatómiával és mindazzal, amit az adott sejtcsoportok működéséről tudunk. Ha hajlandó vagy nyitottan hozzáállni ehhez az anyaghoz, akkor fantasztikus betekintést nyersz mind a bal, mind a jobb agyfélteke tudatos és tudattalan birodalmába. Ezáltal sokkal inkább tudatában leszel annak, hogy hatalmadban áll megválasztani, ki és milyen akarsz lenni, mert tudni fogod, hogy milyen lehetőségek állnak a rendelkezésedre mind pszichológiai, mind biológiai szinten.

Ez az agyban tett utazás Joseph Campbell klasszikus monomítoszára emlékeztet, amely azokat a lépéseket írja le, amelyeket egy hősnek meg kell tennie ahhoz, hogy beteljesítse a Hős Útját. Az agy nyelvén szólva, a hősnek ki kell lépnie saját ego-alapú bal agyféltekei tudatából a jobb agyfélteke tudattalanjának birodalmába. Ezen a ponton a hős úgy érzi, hogy kapcsolatban áll minden létezővel, és a mély belső béke érzése veszi körül. Miközben megismered az agyadban lévő négy karaktert, akikkel most találkozni fogsz, elindulsz a saját hősi utadon a tudattalan agyad áramköreibe, és rájössz, hogy a belső béke csak egy gondolatnyira van tőled. Mindig ott van és mindig elérhető – bármikor testet ölthet benned.

Amikor a bal agyféltekém sejtjei átélték a traumát és leálltak, nem csupán sejteket és készségeket vesztettem el, hanem a személyiségem egyes alkotóelemeit is, beleértve azt a rendkívül motivált alkotóelemet is, amely okos, fegyelmezett, pontos, részletekre alapozott, módszeres és jól szervezett volt, és amely ismerte az életem részleteit. Ez a részem voltaképpen egy karakter volt, aki az agyvérzés során eltűnt és megszűnt létezni, legalábbis addig, amíg ezek a sejtek helyre nem álltak, és az áramkörök újra működésbe nem léptek. A személyiségemnek azt a részét is elvesztettem, amely ismerte múltam minden kihívását, érzelmeit és fájdalmait. E nélkül a karakter nélkül csak a jelen pillanat békés eufóriáját tudtam megtapasztalni.

Nyolc évbe telt, amíg újraépítettem az összes sérült áramkört, majd feltámasztottam és visszaszereztem azt a két bal agyféltekei karaktert, amelyek kikapcsoltak. Saját tapasztalataim alapján tanultam meg, hogy mindannyiunknak van négy sejtcsoportja, amelyek a két agyfélteke között oszlanak meg, és amelyek négy következetes és kiszámítható személyiséget alkotnak. Neuroanatómiai szempontból ez a négy sejtcsoport alkotja a magasabb rendű agykéreg bal és jobb gondolkodási központját, valamint az alsó limbikus rendszerünk bal és jobb érzelmi központját. Ezeket a személyiségeket együttesen a „négy karakternek” nevezem. Az ő megismerésük jelenti a szabadsághoz vezető utat.

Tisztában vagyok vele, hogy a könyvben szereplő anyag esetleg azt várja el tőled, hogy a megszokottól eltérő módon tekints az agy anatómiájára. Fél évszázada azt tanítják, hogy a bal félteke a „racionális gondolkodó” agyunk, míg a jobb félteke az „érzelmi” agyunk. Valójában, neuroanatómiai szempontból nézve, bár igaz, hogy a bal gondolkodó szövetünk a tudatos, racionális elménk otthona (amit 1-es karakternek fogok hívni), a bal és a jobb agyféltekénk egyformán osztozik az érzelmi limbikus rendszerünk sejtjein (2-es és 3-as karakter). A 4-es karakter a jobb agyféltekénk magasabb agykérgi gondolkodó szövetét foglalja el.

Hogyan gondolkodunk és érzünk?

Egyszerre nagyjából mindig csak három dolog történik az agyunkban. Gondolatokat gondolunk, érzelmeket érzünk, és fiziológiai válaszokat adunk arra, amit gondolunk és érzünk. E tevékenységek mindegyike teljes mértékben függ az adott funkciókat végző sejtek egészségétől és jólététől.

Az érzelmeket a limbikus rendszerünk sejtjein keresztül éljük át, és ezek a sejtek egyenletesen oszlanak meg a két agyféltekénk között. A limbikus rendszer főbb struktúrái egymás tükörképeként rendeződnek el a két agyféltekében, így tehát van többek között két amigdalánk, két hippokampuszunk és két elülső cinguláris kérgünk. Ez azt jelenti, hogy két különálló modul áll rendelkezésünkre az érzelmi feldolgozáshoz (2-es és 3-as karakter). Amikor az információ beáramlik az érzékelő rendszereinken keresztül, először az amigdaláinknál áll meg, amelyek arra szolgálnak, hogy feltegyék a kérdést: „Biztonságban vagyok-e?” Akkor érezzük magunkat biztonságban a világban, ha a beérkező érzékszervi ingerek eléggé ismerősnek tűnnek.

Ha azonban valami nem tűnik ismerősnek, az amigdala hajlamos veszélyesnek minősíteni az ismeretlen dolgot, és erre az „üss-vagy-fuss-vagy-tettesd-magad-halottnak” válaszreakcióval reagál. Ha a harcra van természetes hajlamunk, akkor valószínűleg dühöngünk, ordítunk, támadásba lendülünk, vagy megpróbáljuk elkergetni a dolgot. Ha az a stílusunk, hogy menekülünk, mint a szél, vagy halottnak tettetjük magunkat, akkor valószínűleg nálunk ez a legjobb válaszreakció.

Amikor az amigdalák működésbe lépnek és félelmet érzünk, nem tudjuk működtetni a hippokampusz tanulási és memória-áramköreit. Amíg meg nem nyomjuk a „szünet” gombot, és nem szánunk egy pillanatot arra, hogy megnyugodjunk és újra biztonságban érezzük magunkat, addig nem leszünk képesek tisztán gondolkodni. Ezért van az, hogy aki a vizsgadrukktól kiborul, hajlamos rosszul teljesíteni, függetlenül attól, hogy mennyire jól készült fel. Amikor a limbikus szorongási áramkörünk beindul, neuroanatómiailag elvágjuk magunkat a magasabb agykérgi gondolkodási központjainktól, ahol a tanult tudásunk tárolódik.

Az agy anatómiájának megértése mindig tanulságos, ha tapasztalatainkról és viselkedésünkről van szó. Ha abban a hitben élünk, hogy az agyunkban egyetlen sejtcsoport dolgozza fel az érzelmeinket, akkor a vegyes érzelmek nehezen magyarázhatók meg. Valójában neuroanatómiai szempontból azért vagyunk képesek ellentmondásos érzéseket tapasztalni, mert két érzelmi sejtcsoportunk van, amelyek teljesen elkülönülnek egymástól, és nincs egyetlen közös sejtjük sem.

Ugyanilyen fontos, hogy ez a két érzelmi sejtmodul különböző módon dolgozza fel a beérkező információkat. Annak ismeretében, hogy a bal agyféltekénk lineárisan és sorrendben dolgozza fel az információkat, megfigyelhetjük azt is, hogy a bal agyféltekénk érzelmi modulja úgy van kialakítva, hogy a jelen pillanatra vonatkozó információkat befogadja, majd összehasonlítsa őket bármely, a múltban átélt érzelmi élményünkkel. Ennek eredményeképpen a bal agyféltekei érzelmi 2-es karakterünk úgy van programozva, hogy megvédjen minket mindentől, ami a múltban sérülést okozott nekünk. Következésképpen a 2-es karakterünk úgy van előfeszítve, hogy nemet mondjon, és eltaszítsa magától a dolgokat.

A jobb agyféltekei 3-as érzelmi karakterünk ennek pontosan az ellenkezője, amennyiben a jelen pillanatban szerzett tapasztalatokat a jelen pillanatban dolgozza fel. Ezért a 3-as érzelmi karakterünk mindig az itt-és-mostban létezik, és nem emlékszik a múltra. A 3-as karakterünk ahelyett, hogy eltaszítaná magától a dolgokat, lelkesen közeledik minden olyan élmény felé, amely akár a legcsekélyebb mértékben is azzal kecsegtet, hogy megugrik tőle az adrenalinszint.

Az emlősöknél egy új faj gyakran úgy jön létre, hogy az idegrendszerükben egy jól integrált, már meglévő sejtmátrixra új agysejtek helyeződnek. Ilyenkor az új szövetnek az a célja, hogy finomítsa és fejlessze az alatta lévő szövet képességeit. Az emberi agy esetében – bár a mélyebb érzelmi limbikus szövetünk sejtjein osztozunk más emlősökkel, például a kutyákkal és a majmokkal – az újonnan kialakult magasabb agykérgi sejtek, a két gondolkodó agyunk az, ami megkülönböztet minket a többi emlőstől.

Amikor a külvilágból érkező információk az érzékszerveinken keresztül belépnek az idegrendszerbe, először a limbikus érzelmi sejtjeink dolgozzák fel őket, mielőtt a magasabb gondolkodási központjaink finomítanának rajtuk. Tehát tisztán biológiai szempontból mi, emberek inkább érző lények vagyunk, akik gondolkodnak, mintsem gondolkodó lények, akik éreznek. Neuroanatómiai szempontból mindannyian arra vagyunk programozva, hogy érzelmeink legyenek, és ha bármilyen kísérletet teszünk arra, hogy megkerüljük vagy figyelmen kívül hagyjuk az érzelmeinket, az a legalapvetőbb anatómiai szinten képes kisiklatni mentális egészségünket.

Evolúciós szempontból az emberi agy egy egészen csodálatos neurológiai teljesítmény, de nem szabad elfelejtenünk, hogy még messze nem tekinthető készterméknek. Az emberiség a folyamatos evolúció állapotában van: Először is, aktívan integráljuk a bal gondolkodó agyunk (1-es karakter) újonnan hozzáadott szövetét a mögöttes bal érzelmi agyunk (2-es karakter) szövetével. Másodszor, integráljuk a jobb oldali gondolkodó agyunk (4-es karakter) újonnan hozzáadott szövetét a jobb érzelmi agyunk (3-as karakter) mögöttes szövetével. Harmadszor, összekapcsoljuk a bal érzelmi agyszövetet (2-es karakter) a jobb érzelmi agyszövettel (3-as karakter). És végül, integráljuk a bal gondolkodó agyszövetet (1-es karakter) a jobb gondolkodó agyszövettel (4-es karakter). Ha ezt megvalósítottuk, akkor megvalósul a teljes élet teljes aggyal.

Bár emberi agyunk egy szüntelenül fejlődő, alakulóban levő mestermű, nem kell messzire tekintenünk ahhoz, hogy lássuk, a bal és jobb agyféltekénk értékrendje közötti különbségek (amelyeket a 3-as fejezetben részletesen megvizsgálunk majd) hogyan jelentkeznek az életünkben és a társadalomban. A nyilvánvaló társadalmi feszültség mellett, amelyet a kétpártrendszer politikai ellenségeskedése vált ki, statisztikai tény, hogy az Egyesült Államokban minden ötödik felnőttből egyet súlyos mentális betegséggel diagnosztizálnak élete során. Ha úgy döntünk, hogy fajként előremozdítjuk saját evolúciónkat, az segíteni fog abban, hogy egyénileg, közösségileg és végül globálisan is megtaláljuk a békét.

Arra kérlek, hogy miközben végigmegyünk ennek a könyvnek az anyagán, nyisd meg a szívedet és az elmédet, és légy teljesen őszinte önmagaddal saját egyéni erősségeidet és gyengeségeidet illetően. Amíg olyan társadalomban élünk, amely azért jutalmaz, amit teszünk, nem pedig azért, amik vagyunk, addig alulértékeltnek és be nem teljesedettnek fogjuk érezni magunkat. Sokunknak volt az a célja, hogy „megszabaduljunk” a legzabolátlanabb, legvisszataszítóbb vagy legsérülékenyebb részeinktől, vagy „megjavítsuk” őket. De ha úgy döntünk, hogy mind a négy karakterünket elfogadjuk, meghallgatjuk és gondozzuk, akkor azzá a személyiséggé fogunk érni, növekedni és fejlődni, akinek a kutyánk már most is hisz minket.

Csak hogy tisztázzuk, ebben a könyvben négy kiszámítható és könnyen azonosítható karakterről van szó, amelyekkel mindannyian rendelkezünk agyunk anatómiája révén. Minden képességünk teljes mértékben azoktól a mögöttes agysejtektől függ, amelyek ezeket a képességeket létrehozzák, és ez a négy különböző sejtcsoport négy különböző képességkészletet alkot, ami végső soron a négy karakterünk mindegyikének kifejeződését eredményezi. Felmerülhet a kérdés, hogy amikor egy-egy szerző vagy tanító az autentikus énre hivatkozik, e négy karakter közül vajon melyikre gondol. Nos, abból, ahogyan leírják az „autentikus ént”, egyértelmű, hogy a 4-es karakterre utalnak. Fontos azonban megérteni, hogy a négy karakter egyike sem autentikusabb a többinél. E karakterek mindegyike sejtszinten egy-egy autentikus részét képviseli annak, akik vagyunk, és méltósággal, tisztelettel és becsülettel kell kezelni őket.

Megjegyzés az agyi rendellenességekről

Fontos megjegyezni, hogy az itt bemutatott anyag nem kapcsolódik sem a szkizofréniához, sem a többszörös személyiségzavarhoz, amelyek súlyos neuropszichiátriai rendellenességek. A szkizofrénia betű szerint „hasadt agyat” jelent, de ez a hasadás a beteg személy agya és az őt körülvevő társadalom elfogadott normái közötti hasadást jelenti.

Ahhoz, hogy valakit szkizofréniával diagnosztizáljanak, az egyik kritérium az érzékszervi hallucinációk megléte, amelyeket téveszmés gondolkodási rendszer kísér. Ha az agy abnormális érzékszervi észleléseket közvetít, mert olyan dolgokat lát, szagol vagy érez, amelyeket mások nem tapasztalnak, akkor az agy számára lehetetlen ezekből az építőelemekből felépíteni a világ normális észleletét. Az agy kiszámítható módon egy olyan téveszmés gondolkodási rendszert hoz létre, amely megfelel a megváltozott inputnak. A szkizofréniában szenvedő emberek agya nemcsak a beérkező adatokat dolgozza fel a normális észleléstől eltérő módon, hanem az információk belső huzalozásában is változások figyelhetők meg. Ennek eredményeként a szkizofréniában szenvedő személy agya sejtszinten elszakad a normális információfeldolgozástól, az ebből eredő téveszmés gondolkodási rendszer pedig az agy abnormális neurológiai huzalozásának mellékterméke.

A többszörös személyiségzavar (MPD) a szkizofréniától teljesen eltérő agyi rendellenesség. Sok mindent nem tudunk erről a zavarról, többek között azt sem, hogy miért vagy hogyan képes az agy többszörös személyiségeket létrehozni. Néha ezek a személyiségek nem is tudnak egymásról, vagy konfliktusban vannak egymással. Az MPD egy kóros állapot, amely a gyermekkori traumára adott válaszként, megküzdési stratégiaként jelentkezhet. Az MPD esetében a tudathasadás az agyon belül történik, míg a szkizofréniánál a hasadás az agy tudata és a külső valóság érzékelése között megy végbe.

A stroke után, amikor végre az egész agyam újra működött, és mind a négy karakterem ismét tökéletesen funkcionált, megtanultam, hogy nemcsak arra vagyok képes, hogy felismerjem, melyik áramkör vagy karakter fut éppen bennem, hanem arra is, hogy eldöntsem, hogy azt az áramkört akarom-e tovább működtetni, vagy átváltok inkább egy másikra. Ez a szokatlan utazás segített megérteni, hogy nemcsak nekem, hanem mindannyiunknak hihetetlen hatalmunk van arra vonatkozóan, hogy kik és milyenek akarunk lenni. Azt szeretném, hogy te is megismerd a saját négy karakteredet, hogy te is teljesen magadévá tehesd a hatalmadat, és a lehető legjobb életedet élhesd.

A következő fejezetekben az agy két féltekéjének anatómiáját és pszichológiáját, valamint a négy karaktert fogjuk részletesebben megvizsgálni. (Ne aggódj – olyan érdekessé és egyszerűvé teszem ezt, amennyire csak tudom.) Ezután felfedezzük azokat az egyedi képességeket, amelyekre a négy karakter specializálódott, és megtanuljuk felismerni, hogy melyik karaktert lakod éppen, annak alapján, hogy milyen érzés van a testedben.

Ezután, ahogy egyre beljebb haladunk a könyvben, nemcsak a négy karakterrel fogsz találkozni és megismerni a bal és a jobb gondolkodó 1-es és 4-es karakteredet, valamint a bal és a jobb érzelmi 2-es és 3-as karakteredet, hanem betekintést nyersz abba is, hogy ez a négy karakter hogyan tud kölcsönhatásba lépni és együttműködni az érdekedben.

Ha megismerjük, megértjük és gondozzuk saját négy karakterünket, a köztük levő kapcsolatokat és a bennünk lévő kollektív erőt, akkor elősegítjük saját kognitív, érzelmi, fizikai és spirituális jólétünket. Ez teljes élet teljes aggyal. Őszintén hiszem, hogy ez az emberiség evolúciós célja, és minden egyes aggyal közelebb kerülünk hozzá.

Második fejezet

Az agy anatómiája és a személyiség

Apám, Hal Taylor prédikátor volt. Gyerekkoromban az episzkopális egyház felszentelt és gyakorló lelkészeként tevékenykedett, később pedig, tinédzser koromban, terapeuta lett, miután doktori fokozatot szerzett tanácsadó pszichológiából. Hal minden egyes embert lenyűgözőnek talált, és abból élt, hogy vállalatoknak és nonprofit szervezeteknek segített csapatépítési készségeket fejleszteni a jobb vezetői irányítás és teljesítmény érdekében. Ezt személyiségprofilok és karaktertipológiák alkalmazásával érte el.

Hal megszállottan fáradozott azon, hogy ügyfelei segíteni tudjanak magukon, legyen szó akár céges vezetőkről, súlyos elmebetegekről vagy börtönben raboskodó elítéltekről. Halnak aranyból volt a szíve, és véleményem szerint egyetlen célja az volt az életben, hogy segítsen az embereknek jobban megérteni az erősségeiket, hogy teljesebb életet élhessenek. A karaktertipizálás nagyszerű eszközt jelentett ehhez. Elsősorban a Myers–Briggs-típusindikátort használta, amely az 1970-es, 80-as és 90-es években nagyon népszerű volt, és amelyet még ma is évente több mint egymillió embernél alkalmaznak.

Amikor Hal először adta oda nekem a Myers–Briggs-tesztet, tizennyolc éves voltam, éppen akkor kezdtem az egyetemet. Sokakhoz hasonlóan én is lázadtam a teszt zárt válaszlehetőségei ellen, mivel válaszaim teljes mértékben attól függtek, hogy milyen körülmények közé képzeltem magam. A teszt elsőre INTJ-nek, vagyis introvertált, intuitív, gondolkodó és ítélkező személyiségnek diagnosztizált. Ez a profil, amelyet David Keirsey pszichológus és karaktertipológia-szakértő Tudósnak nevez, világosan kirajzolt bennem egy karaktert, ám én csak az idő egy részében voltam ez a karakter. Amikor a barátaimmal lógtam, ESFP típusú voltam – extrovertált, érzékelő, érző és észlelő. Olyannyira, hogy a középiskolában az osztály bohócának választottak.

A Myers–Briggs-teszt nem alkalmazkodott a különböző élethelyzetekhez, és mivel egyetlen karakterbe skatulyázott, megkérdőjeleztem az értékelés pontosságát. Ez olyan érdeklődést váltott ki belőlem, hogy egész életemben kutattam egy anatómiailag pontosabb pszichológiai tipológiarendszer után. Apámhoz hasonlóan engem is lenyűgözött a pszichológia és az agy, valamint az elme, az agy, a test és a viselkedés közötti viszonyrendszer. Szerettem mindent, ami az ember biológiájához kapcsolódott.

Agyhasításos kísérletek

Szerencsére a hetvenes évek végén jártam egyetemre, amikor az agykutatás a mainstream tudomány részévé vált, és a híres hasításos agyműtétek széles körben ismertté váltak. Finoman szólva is lebilincselt dr. Roger Sperry munkája, aki epilepsziás betegeinek két agyféltekéjét műtéti úton szétválasztotta.

Dr. Sperry azzal, hogy sebészi úton átvágta a kérgestestet – a két agyféltekét összekötő, mintegy 300 millió idegrostból álló sávot – sikeresen megakadályozta, hogy az egyik agyféltekében örvénylő veszélyes roham átterjedjen a másik agyféltekére. Az eljárásnak volt egy másik pozitív hozadéka is: azok a pszichológiai kísérletek, amelyeket dr. Michael Gazzaniga ezen a betegpopuláción végzett, nagyszerű betekintést nyújtottak abba, hogy a két agyféltekénk működése hogyan változik meg, ha megszüntetik köztük a kapcsolatot.

Kezdő idegtudósként különösen lenyűgöztek a kísérletek következtében kialakult dr. Jekyll és Mr. Hyde-féle történetek, amelyek a két agyfélteke pszichológiai és anatómiai tulajdonságait drámaian különbözőnek írták le. Egyértelmű volt, hogy amikor a két agyféltekét szétválasztották, a hasadt agyú betegek úgy viselkedtek, mintha két külön karakter lennének, akik gyakran egymással szöges ellentétben cselekszenek.

E betegek némelyikénél a jobb agyféltekét „elfoglaló” karakter közvetlenül ellentmondott a bal agyféltekét „elfoglaló” karakter szándékainak és viselkedésének. Amikor például az egyik férfi megpróbálta megütni a feleségét a bal kezével (jobb agyfélteke), közben a jobb kezével (bal agyfélteke) védte őt. Egy másik esetben ugyanez az illető szintén látványos önellentmondásba keveredett, amikor az egyik kezével lehúzta a nadrágját, a másikkal pedig ugyanakkor elkezdett felöltözni.

Egy másik páciens, történetesen egy gyerek, mindkét agyféltekéjében teljesen verbális karakterű volt. Amikor az életcéljairól kérdezték, a jobb agyféltekei karaktere arról számolt be, hogy ha felnő, autóversenyző szeretne lenni, a bal agyféltekei karaktere viszont azt mondta, hogy formatervező lesz. Egy másik hasított agyú páciens arról számolt be, hogy minden reggel harcba száll önmagával, amikor azon töpreng, hogy milyen ruhát vegyen fel. Jobb és a bal kezét két, egymást taszító mágnesnek írta le, amelyek más-más stílusú öltözéket képzeltek el neki aznapra. Ugyanez történt akkor is, amikor élelmiszert vásárolt a közértben, mivel a két karaktere teljesen más ételeket szeretett. Az agyműtétje után több mint egy év kellett neki ahhoz, hogy képes legyen egyetlen szándéknál megmaradni, és céltudatosan megakadályozni a két különböző agyféltekéhez kapcsolódó karakterek között zajló belső harcot.

Az ilyen történetek hallatán fontos megjegyezni: az egyetlen anatómiai különbség e hasított agyú betegek és a többi ember között csupán az, hogy nálunk a két agyfélteke a kérgestest kapcsolatain keresztül kommunikál egymással. A tudósok tisztában vannak azzal, hogy neuroanatómiai szempontból ezeknek az összekötő rostoknak a többsége gátló funkciót tölt be, miközben az információk az egyik félteke egyik sejtcsoportjától a másik félteke hasonló sejtcsoportjához futnak. Egyszerre mindkét féltekén vannak aktív sejtek, de az ellentétes féltekék sejtcsoportjai a dominancia és a gátlás között ingadoznak.

Ily módon az egyik agyfélteke képes gátolni a másik agyfélteke hasonló sejtjeinek működését, és uralja az adott sejtcsoport működését. Amikor például valaki szavaira és azok értelmére összpontosítunk (bal agyfélteke), hajlamosak vagyunk nem annyira a hanglejtésre vagy a közlés érzelmi tartalmára (jobb agyfélteke) összpontosítani. Ez megfordítva is igaz – bizonyára veled is előfordult már, hogy annyira megdöbbentett, hogy valaki kiabál veled, hogy teljes mértékben képtelen voltál arra figyelni, hogy mit is mond tulajdonképpen.

Az 1970-es és 80-as években a társadalom kissé túlzásba vitte az agyhasításos kísérletekből levont következtetéseket, és mindenféle „jobb agyféltekés” és „bal agyféltekés” közösségi programok láttak napvilágot. Sok iskola is beszállt a játékba, és olyan tanterveket állított össze, amelyek az egyik vagy mindkét agyfélteke stimulálását célozták meg. A bal és jobb agyféltekés ember sztereotípiái bekerültek a köztudatba: a bal agyféltekés emberek szervezettebbnek, pontosabbnak és a részletekre figyelnek, míg a jobb agyféltekések a kreativitásban, az innovációban és a sportban jeleskednek.

A bal és jobb agyféltekés őrületre válaszul sajnos sok szülő úgy próbálta segíteni gyerekének tanulmányi előmenetelét, hogy a gyerek természetes dominanciájának megfelelő programokkal ismertette meg őt. Ennek persze van is értelme, hiszen a szülők azt akarták, hogy gyermekeik jutalmat kapjanak azért, amit jól csinálnak. De ha az volt a céljuk, hogy teljesebb agyú gyerekeket neveljenek, akkor talán jobb lett volna, ha arra ösztönzik a gyerekeket, hogy olyan tevékenységekben vegyenek részt, amelyekben éppen hogy nem jeleskednek. Például bátoríthatták volna a bal agyféltekés, természettudományos és matematikai érdeklődésű gyerekeket, hogy vegyenek részt olyan szabadtéri rendezvényeken, amelyeken felfedezhetik a világot maguk körül, és adatokat gyűjthetnek az erdőben. A sport és művészet iránt fogékony gyerekeket pedig arra, hogy kreatívan tervezzenek meg néhány klassz tudományos-ismeretterjesztő projektet, amelyek valamilyen teljesítményt mérnek.

Mivel azonban a szülők úgy döntöttek, ahogy döntöttek, az elmúlt negyven évben képességeink a két véglet felé tolódtak el. De azért vannak olyan írások és tanítások, amelyek kifejezetten a nem domináns oldalunk fejlesztésére irányulnak, például a Jobb agyféltekés rajzolás című könyv, amely klasszikusnak számít, és ma is széles körben alkalmazzák. Azt sem túl nehéz felismerni, hogy a marketingesek hogyan sajátították el azokat a reklámstratégiákat, amelyekkel a jobb vagy bal agyféltekés preferenciáinkat célozzák meg. Ez az attitűd még a számítógépes rendszereinkben is tetten érhető: az Apple-termékeket jobb agyféltekés, kreatív dolgoknak állítják be, ezzel szemben az összes Windows-alapú termékről ordít a bal agyféltekés, analitikus gondolkodás. Emlékszel a Blackberryre? A jobb agyféltekém valósággal nyögdécselt tőle.

Hogyan működik a két agyfélteke?

E népszerű tudományos törekvések mellett, amelyeknek célja a két agyfélteke közötti sztereotipikus különbségek kihasználása volt, a bizonyítékokon alapuló tudományok ma már elég világos képet nyújtanak az agyunk két fele közötti anatómiai és funkcionális különbségekről. Akit érdekel mind az átfogó kép, mind pedig a részletek arról, hogy mit tudtunk meg az elmúlt fél évszázadban e különbségekkel kapcsolatban, a brit pszichiáter, dr. Iain McGilchrist The Master and His Emissary (A mester és követe) című könyve lenyűgöző és naprakész olvasmányt jelent.

Ezenkívül, ha érdekel, hogyan dolgozik egy harvardi pszichiáter a bal és jobb agyféltekés karakterekkel, hogy segítsen pácienseinek a mentális betegségekkel kapcsolatos problémák gyógyításában, dr. Fredric Schiffer Of Two Minds (A két elméről) című könyve megvilágító erejű élményt nyújt. Az írás még arra is kitér, hogy a két agyféltekei karakterünk annyira különbözik egymástól, hogy mindkettőnek olyan egyedi fájdalmakban és szenvedésekben lehet része, amelyeket a másik agyfélteke nem ismer el vagy nem mutat ki.

Sőt, ha alternatív módszereket keresünk mentális problémák kezeléséhez, a dr. Richard Schwartz nevéhez fűződő Belső Családi Rendszerek modellje érdekes stratégia lehet. Ez a modell felismeri a személyiség különböző részeit, és együttműködik velük, hogy azok közösen találjanak egészséges megoldást. Ezek a könyvek és eszközök mind lenyűgözőek lehetnek, ha többet szeretnél megtudni az agyról.

Mindkét agyféltekénk folyamatosan részt vesz minden egyes pillanat megélésében, ezért nem szeretném azt sugallni, hogy akár a bal, akár a jobb agyfélteke elszigetelten működik. A modern technológia világosan megmutatja, hogy mindkét agyfélteke minden pillanatban hozzájárul az idegrendszer működéséhez: az érzékszervi bemenethez, a tapasztalathoz és a kimenethez. Ahogy azonban már korábban említettem, az agysejtek általános gyakorlata az, hogy dominálják és gátolják a másik agyfélteke sejtjeit, tehát nem mondhatjuk azt, hogy az agy egy adott időpontban mindenestül ki vagy be van kapcsolva, kivéve a halált.

Ha az agy működéséről gondolkodunk, szinte óhatatlanul felmerül a kérdés: „Hogyan lehetséges az, hogy agysejtek egy csoportja egyáltalán képes együttműködni, és személyiséget létrehozni?” Nem én vagyok az első, aki felteszi ezt a kérdést, és nem is én vagyok az első, aki agyi traumát élt át, személyiségváltozás következett be nála, majd helyreállította a sérült sejteket, visszanyerte a régi idegi áramköröket, a régi készségeket és az elveszett személyiségjegyeket. De talán én vagyok az első neuroanatómus, aki megtette ezt a különleges utazást az agya neurológiai és pszichológiai mélységeibe, majd a négy karakterrel kapcsolatos egyedülálló felismerésekkel távozott.

Az agysejtek gyönyörű kis lények, amelyek sokféle alakban és méretben léteznek, és felépítésük határozza meg, hogy milyen konkrét funkciót tudnak betölteni. Az agyféltekék elsődleges hallókéregében található érzékelő neuronoknak például olyan egyedi alakjuk van, amely segíti a hanginformációk feldolgozását. Más neuronok, amelyek az agy különböző régióinak összekapcsolására szolgálnak, ehhez a konkrét funkcióhoz megfelelő alakkal rendelkeznek, akárcsak a motoros rendszer sejtjei.

Neuroanatómiai szempontból fontos megjegyezni, hogy az agyunkban lévő idegsejtek és a köztük fennálló kapcsolatrendszer lényegében mindannyiunk esetében azonos. Szerkezetileg a legkülső agykéreg dudorai és barázdái mindenki agyában gyakorlatilag megegyeznek, olyannyira, hogy ha téged és engem hasonló fejsérülés érne, akkor a te agyad egy adott területének sérülése az én agyamban is nagyjából ugyanazt a funkciót szüntetné meg. A motoros kéreg példájával élve, ha ugyanazon a féltekén lévő sejtek ugyanazon specifikus csoportjának sérülését szenvednénk el mindketten, akkor több mint valószínű, hogy testünk ugyanazon részein tapasztalnánk bénulást.

A két agyfélteke közötti funkcionális különbségek hátterében olyan idegsejtek állnak, amelyek egyedi módon dolgozzák fel az információkat. A bal agyfélteke neuronjai például lineárisan működnek: fognak egy gondolatot, összehasonlítják azt a következő gondolattal, majd összehasonlítják a melléktermékét a következő gondolattal. A bal agyféltekénk ezért képes szekvenciálisan gondolkodni. Tudjuk például, hogy be kell indítanunk a motort, mielőtt sebességbe tennénk az autót. A bal agyféltekénk egy csodálatos lineáris processzor, amely nemcsak absztrakt linearitást hoz létre – mint az 1+1=2 esetében –, hanem benne nyilvánul meg az időbeliség, az a lineáris időérzék, amelynek segítségével el tudjuk különíteni a múltat, a jelent és a jövőt.

A jobb agyféltekénk idegsejtjei egyáltalán nem arra vannak tervezve, hogy lineáris sorrendet alakítsanak ki. A jobb agyfélteke sokkal inkább úgy működik, mint egy párhuzamos processzor, amely egyszerre több adatfolyamot hoz be, és ezek egyetlen komplex élménypillanattá állnak össze. A jobb agyféltekénk az itt-és-most jelen pillanatának gazdag kompozícióját manifesztálja azáltal, hogy mélységet ad az emlékeink megképződéséhez, amelyekre mindkét agyféltekénknek hatása van.

Bár sok agysejtünk olyan nyilvánvaló dolgokért felelős, mint a nyelv megértése vagy a látás, más neuronok a gondolataink vagy érzelmeink létrehozásában vesznek részt. A modul kifejezéssel azt írjuk le, ahogyan a neuroncsoportok összekapcsolódnak egymással annak érdekében, hogy együttesen, aggregátumként működjenek. A négy karakterünk mindegyikét például a neuronok sajátos és egyedi modulja segíti.

Mire a bal agyféltekém teljesen leállt, a jobb agyféltekém békés tudatába sodródtam, ahol tökéletesen eltűnt az az érzés, hogy bármi sürgős dolgom lenne.

Amikor az agyam bal féltekéjében bekövetkezett az agyvérzés, a legtöbb sejt egyszerűen kikapcsolt a gyulladás, a duzzanat és a koponyámban felgyülemlett nyomás miatt. A trauma hatására a bal agyféltekém sejtjei, amelyek a kérgestesten keresztül uralták a jobb agyféltekém sejtjeit, feloldották a gátat a jobb agyféltekém sejtjei felett, akárcsak a hasított agyú betegek esetében. Amikor ez megtörtént, a bal oldali gondolkodási és a bal oldali érzelmi hálózataim karakterei visszahúzódtak, míg a jobb agyféltekém gondolkodási és érzelmi moduljainak paralel karakterei felszabadultak, dominanciát nyertek, és szabadjára eresztve tomboltak.

Ha kíváncsi vagy arra, hogy hogyan tudtam felidézni a stroke reggelén történt eseményeket, még akkor is, amikor a bal agyféltekém kikapcsolt, fontos megjegyezni, hogy bár a bal agyféltekém áramkörei a trauma miatt leálltak, nem haltam meg, és nem váltam öntudatlanná. És a stroke sem úgy történt, hogy bumm, egy nagy robbanás, és vége az egésznek. Miután a bal agyféltekémben lévő ér felrobbant, négy órán keresztül egyre több vér szivárgott lassan a bal agyféltekém szöveteibe, és közben egymás után kapcsolta le az áramköröket. A stroke-ot inkább lassan szivárgó csőtörésnek éltem meg, nem pedig azonnali áramszünetnek. Ennek eredményeképpen a jobb agyféltekém megőrizte azt a képességét, hogy a stroke reggelének emlékét, mint egy videót újra lejátssza.

Mire a bal agyféltekém teljesen leállt, a jobb agyféltekém békés tudatába sodródtam, ahol tökéletesen eltűnt az az érzés, hogy bármi sürgős dolgom lenne. A jobb agyféltekém átmenetileg kizárólag a jelen pillanatban létezett, múltbéli megbánások, jelenbeli félelmek vagy jövőbeli elvárások nélkül. Ebből és a felépülés következő nyolc évéből nyilvánvalóvá vált, hogy a jobb agyféltekém áramköreinek feladata az volt, hogy feldolgozza az itt-és-most jelen pillanat élményét.

A bal agyféltekém ezzel szemben úgy működött, mint egy időn átívelő híd: ez volt a felelős azért, hogy a jelen pillanatot összekapcsolja az előző pillanattal, majd a következő pillanattal. Valahogy a bal agyféltekémben lévő sejtek úgy szerveződtek, hogy képes voltam lineárisan gondolkodni. Csodálatos módon a bal agyféltekém megértette, hogy előbb kell felvennem a zoknimat, mint a cipőmet.

Nyilvánvaló, hogy nem véletlenül van két agyféltekénk: a bal agyféltekénk nélkül teljesen működésképtelenek vagyunk a külső világban, mivel nincs múltunk vagy jövőnk, nincs lineáris gondolkodásunk, nincs nyelvünk, nem érezzük önmagunk határait, és nem tudjuk, hol kezdődünk és hol érünk véget. A bal agyféltekénk biztosítja az egyéniségünket, míg a jobb agyféltekénk összeköt bennünket nemcsak az emberiség kollektív egészének tudatával, hanem az univerzum egyetemes, kiterjedt tudatával is.

Azáltal, hogy a két agyfélteke együttműködik az ember fejében, természetes kettősséget tapasztalunk. Ennek eredményeképpen teljesen normális, hogy folyamatos belső konfliktust élünk át, amely teljes mértékben a bal és jobb agyféltekénk két, egyedülállóan autonóm nézőpontján alapul. Előfordulhat például, hogy a bal agyféltekém azonnal neki akar ugrani a házi feladatnak, és elintézni, míg a jobb agyféltekém inkább elmegy játszani, és az utolsó pillanatra hagyja a munkát.

A négy karakter az agyban

A két agyfélteke közötti különbségek sokkal többet jelentenek a pusztán anatómiai és fiziológiai jellemzőknél és az ezekből fakadó képességkülönbségeknél. A bal agyféltekém elvesztése, majd nyolc év alatt történő újjáépítése során szerzett tapasztalataim megtanítottak arra, hogy amellett, hogy ellentétes képességeket hajtok végre és különböző valóságokat építek fel, a két agyféltekém mindegyike nagyon sajátos és kiszámítható karaktereknek ad otthont. Ez az a négy karakter, akikkel az előző fejezetben röviden megismerkedhettél.

Konkrétan arról van szó, hogy a gyógyulás során, amikor is helyreálltak a bal agyféltekém gondolkodási moduljának funkciói (1-es karakter), velük együtt megérkezett az a célorientált, jól szervezett, módszeres, irányító karakter is, aki az agyvérzés előtti életemet uralta. Erős volt, energikus, rátermett, manipulatív, jó időgazdálkodó és végletesen ítélkező. A felépülésem után újra ő akart lenni a főnök az agyamban.

Ráadásul, ahogy ez a bal oldali gondolkodó 1-es karakter visszanyerte az információ lineáris feldolgozásának képességét, valamint azt a képességet, hogy megítélje, mi a helyes vagy helytelen, és mi a jó vagy a rossz, visszanyertem azt a képességemet, hogy olyan érzelmeket éljek át, amelyek egy másik helyről és időből származó emléktől függtek. Képesek vagyunk például bűntudatot vagy szégyenérzetet érezni valami olyan dolog miatt, ami már megtörtént, vagy képesek vagyunk idővel megbánni valamit, vagy bosszút állni valamiért, ami a múltban történt. Amint a bal agyféltekém érzelmi modulja eléggé meggyógyult ahhoz, hogy újra működjön, ismét megtapasztalhattam az ilyen típusú érzelmeket. Ám amint a szigorú és produktív 1-es karakter visszatért a bal agyféltekei