részlet

© Mörk Leonóra, 2015, 2023

© Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Somogyi Péter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 869 3

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Odakint felhőkkel játszik a szél,

Ők is, mint mi, jönnek valahonnan.

(Georg Trakl)

1

Vedd el, amit akarsz, és fizesd meg az árát, mondja Isten. Tizenhárom éves voltam, amikor először találkoztam ezzel a spanyol közmondással egy Agatha Christie-regényben. Azért emlékszem rá ilyen pontosan, mert akkori, totálisan naiv és tapasztalatlan állapotomban egyáltalán nem fogtam fel az értelmét. Mit jelent az, hogy vegyem el, amit akarok? Hogyan vegyem el? És ha egyszer elvettem, márpedig mi lenne magától értetődőbb annál, mint hogy ha alkalmam nyílik rá, megteszem, már miért ne fizetném meg az árát? Egyáltalán, miféle ellentételezést ró rám az, ha megkapom, amire nagyon vágyom? Tizenhárom évesen, ha szerencséje van, az ember még nem tanulta meg, hogy a számlát mindenért benyújtják, és hogy a végösszeg annál súlyosabb, minél kevésbé anyagi természetű. Nekem a magam kivételesen körülpárnázott, tragikus élményektől mentes gyerekkorával szerencsém volt. Ez a mondás csak majd húsz évvel később jutott szembe újra, amikor elérkezett a pillanat és döntenem kellett, hajlandó vagyok-e megfizetni azért, hogy teljesüljön a kívánságom. És tétovázás nélkül igent mondtam.

Alexander Thiemann nevét is nagyjából akkoriban tanultam meg, amikor a spanyol közmondást, csak nem a krimi angol királynőjétől, hanem az édesapámtól. Éppen Beethoven szólt a szobájában, a kedvenc szonátája, a Holdfény, amikor behívott magához.

– Ezt hallgasd meg! Ez a fiú alig húszéves, mégis úgy játszik Beethovent, mintha mindent tudna az életről!

Miközben örvénylettek körülöttem a harmadik tétel nyugtalan futamai, felemeltem az asztalról a CD-tokot. A borítóról finom metszésű, kedves, komoly férfiarc nézett rám, vállára omló, göndör hajával és szokatlan árnyalatú, sötétzöld szemével a fiatal Dürer portréjára emlékeztetett. Pedig, mint a kísérőfüzet szövegéből megtudtam, a zongorista nem német volt, hanem osztrák, Salzburgban született, a világhírű karmester, Thomas Thiemann és nem kevésbé világhírű opera-énekesnő felesége, Margaret Kelly fiaként, és tízévesen adta az első hangversenyét. Már a nevét is gyönyörűnek találtam, főképp úgy, ahogyan a németek ejtik ki, a hangsúllyal a harmadik szótagon, A-le-XAN-der, őt magát meg végképp. Presto agitato, olvastam el a tétel tempómegjelölését, nagyon gyorsan és izgatottan, pont, ahogy a szívem vert. A zene magával sodort, mint az áradat, meg sem próbáltam ellenállni. Ha az apukám felméri, hogy ilyen fogékony életkorban talán figyelmeztetnie kellene rá, a hatás legalább annyira Beethoven, mint az előadó érdeme, illetve ha a művész kevésbé jóképű, akkor talán nem szeretek bele azon nyomban. De beleszerettem, és attól a pillanattól kezdve Thiemann olyan természetes részévé vált az életemnek, mintha mindig is így lett volna.

Mindez 1995-ben történt, és tökéletesen jellemző, hogy miközben a barátnőim a Take That meg a Boyzone posztereivel plakátozták ki a szobájukat, és elalvás előtt Robbie Williamsről és Ronan Keatingről álmodoztak, addig nekem egy zongoraművészbe sikerült belezúgnom. Úgy nőttem fel, hogy nálunk otthon mindig szólt a zene, főleg zongoradarabok, az apukám kedvencei, és én először az ő iránymutatásával, aztán egyedül fedeztem fel a zeneirodalmat. Egy-egy mű néha napokra, hetekre beszippantott, álomkórosként kóvályogtam a világban, a fejemben kavarogtak a dallamok. A Trisztán és Izolda előjátéka. Brahms 2. szimfóniája. A Les Preludes. A Máté-passió. Mozart d-moll zongoraversenye. Az Egmont-nyitány. A Don Giovanni. Bartók Concertója. Az osztálytársaimnak nem fért a fejükbe, hogyan hallgathatok ilyen menthetetlenül idejétmúlt zenéket, és nekem volt annyi eszem, hogy ne próbáljam megmagyarázni nekik, milyen ismeretlen erők veszik át felettem ilyenkor a hatalmat és milyen titokzatos világba repítenek.

A többiek – pedig procc belvárosi gimibe jártam, csupa értelmiségi gyerek közé, emelt óraszámú angol- és németoktatással – utálták az énekórákat, és annál is jobban Rezsőt, az énektanárunkat, aki eleve kudarcra ítéltetett azzal a kísérletével, hogy megnyerjen a klasszikus zene ügyének egy zsákra való kamaszt. Amikor kiosztotta a Rigoletto szövegkönyvének tiszteletlen diákelődök által gondosan átdolgozott példányait, a lányok csak vihogtak, a fiúk viszont hangosan nyerítettek a röhögéstől, mivel a címlapon az eredeti felirat helyett ez állt: Giuseppe Verdide: Rigó lett ő, belül pedig szorgos kezek Gilda nevét következetesen átjavítgatták Gobbi Hildára. Hogy ez utóbbi ki lehetett, mi már nem tudtuk, de utánanéztünk, és ettől a következő énekórán még harsányabb lett a derültség. Rezső engem eléggé szeretett, mert hamar kiderült számára, én vagyok az egyetlen, aki tudja, mi a különbség a zongoraverseny és a zongoraszonáta között, egyáltalán, aki hallott már életében ilyen műveket. Aztán mikor a fiúk összedobták a pénzt egy üveg konyakra és azzal akarták lefizetni, hogy engedje haza őket, kitört a botrány. Rezső lerohant az igazgatóhoz, aki behívatta és kevés meggyőződéssel a hangjában letolta a főkolomposokat, de nem mentette fel őket énekből. Képzelhető, ezek után milyen hangulatban teltek az órák, és az is, miért nem éreztem kísértést rá, hogy Alexander Thiemann nevét bárkinek is megemlítsem.

Már csak az életkoromból adódóan is természetesen nem úgy szerettem bele, mint később a férjembe vagy Jani kevés számú elődjébe. Nem éreztem iránta fizikai vágyat, hiszen akkoriban még azt sem tudtam, mi az. Nem mondom, néha felsejlett bennem a gondolat, milyen érzés lenne, ha az enyémhez érne szabályos vonalú, férfihoz képest szokatlanul sötét rózsaszínű szája, ennél tovább azonban sosem jutottam. Amikor később az egyetemen pszichológiából elérkeztünk Junghoz, igazi aha-élményként tört rám a felismerés, hogy számomra Alexander Thiemann nem más, mint az animusom kivetülése, egyfajta esszenciája annak, amit a másik nemben keresek. „Elsődleges, »öntudatlan« formájában az animus spontán, előzetes megfontolás nélküli választási lehetőségek összessége, amelyek uralkodó hatást gyakorolnak a nő érzelmi életére, míg az anima spontán érzelmi reakció, amely utólagosan befolyásolja vagy eltorzítja a férfi értelmét (»az a nő elcsavarta a fejét«). Ennek megfelelően az animus előszeretettel projektálódik »entellektüelekre« és mindenféle »hősökre«, ideértve a tenoristákat, művészeket, híres sportolókat, stb.” – olvastam A pszichoterápia gyakorlatának 16. kötetében, és elgondolkozva eresztettem le a könyvet. Carl Gustav anélkül állapított meg rólam valami fontosat, hogy valaha találkoztunk volna. Megnyugtatott a tudat, hogy ezek szerint az érzéseim egyfelől teljesen normálisak, másfelől nem állok velük egyedül.

Azt viszont már tizenévesen is ösztönösen éreztem, ha megfogalmazni nem is tudtam, hogy az ember minden kapcsolatban önmaga szabja meg nemcsak a saját értékét, hanem a saját pozícióját is. Ennek megfelelően kezdettől fogva törekedtem rá, hogy ne viselkedjek a rajongójaként, ne tapétázzam ki a szobámat a képeivel, ne akarjak vele fotózkodni, ne írogassak neki autogramkérő leveleket, egyáltalában, semmilyen levelet sem. Miért is lenne kíváncsi rá egy világsztár, mit gondol róla Bodrogi Eszter Budapestről? Hasonlóképpen később, az internetes idők beköszöntével attól is megtartóztattam magam, hogy lájkoljam a Facebook-oldalát. És ahogy a körülötte támadt őrület mind hihetetlenebb mértéket öltött, egyre biztosabb lettem benne, hogy jól döntöttem.

A szabályt egyetlenegyszer szegtem meg, harmadik gimnazista koromban, amikor először hallottam őt élőben. A koncertet valószínűleg a legutolsó pillanatban sikerült összehozni, mert Thiemann már huszonévesen is megállás nélkül úton volt, én legalábbis körülbelül egy héttel az esemény időpontja előtt pillantottam meg a plakátot egy körúti hirdetőoszlopon. Akkoriban még nem a művészek arcával adták el a hangversenyeket, ezen sem szerepelt a fotója, csak a neve és a program. Mozart-est volt: a Don Giovanni nyitány, a d-moll zongoraverseny és a Jupiter-szimfónia. Tulajdonképpen nem is értettem, miért költöttek egyáltalán pénzt reklámra, a konzis lányok önmagukban feltöltötték volna érte a Zeneakadémia nagytermét, ha hagyják nekik, jegyet égen-földön hiába kerestem. Ez azonban nem tántorított el. Amint megláttam a plakátot, megszületett bennem az elhatározás, hogy egyfelől ha törik, ha szakad, ott leszek azon a hangversenyen, másfelől pedig viszek valamit Thiemann-nak. Méghozzá olyan valamit, aminek örülne, és amit feltehetőleg még soha nem kapott, hátha akkor emlékezni fog rám. A virágot mint kézenfekvő megoldást éppen ezért azonnal elvetettem, azt rosszabb esetben kidobja, jobb esetben ott hagyja a szállodában a szobalányoknak. Nem mondom, beletelt némi fejtörésbe, ám végül megtaláltam a tökéletes ajándékot. Mivel egy interjújában azt nyilatkozta, szereti a sportkocsikat, beszereztem egy matchboxot, egy tűzpiros BMW Z3-as roadstert, amiről az Aranyszem óta még én is tudtam, hogy James Bond kedvenc autója. És ahogy alaposabban szemügyre vettem a miniatürizált változatát, meg kellett állapítanom, hogy ilyen formájában is gyönyörű.

Elérkezett a hangverseny napja. Nekem továbbra sem volt jegyem, ám ez nem akadályozott meg abban, hogy este negyed nyolckor, zsebemben a kis piros autóval besétáljak a Zeneakadémiára, és elvegyüljek a nagyterembe befelé áramló tömegben. Mint azóta is oly sokszor, jó hasznát vettem kislányos, ártatlan megjelenésemnek, a jobb oldali földszinti bejáratnál őrködő cerberustekintetű jegyszedő néni pillantása keresztülsiklott rajtam, eszébe sem jutott, hogy be akarok lógni. Mikor egy másodpercre elfordult, a háta mögött besurrantam a terembe. Nem láttam üres helyet, pedig már megszólalt a hangverseny kezdetét jelző csengő, nem maradt vesztegetni való időm. Ijedtemben visszaszáguldottam a folyosóra, majd a következő bejáraton át fel a kórusülésre, ahol szintén minden szék foglalt volt. Ekkor jobb kéz felől megpillantottam egy ajtót, benyitottam és elindultam a felfelé kanyargó keskeny lépcsőkön. Odafent újabb ajtó állta utamat, és csak amikor lenyomtam a kilincset és beléptem, akkor döbbentem rá, hogy a rektori páholyba sikerült megérkeznem. A hat szék közül mindössze kettőn ültek, egy idős külföldi házaspár, akik mosolyogva intettek igent, amikor félénken megkérdeztem, ott maradhatok-e. Az utolsó pillanatban rogytam le melléjük az első sorban üresen álló harmadik székre, mert a karmester máris a magasba emelte a pálcáját, és felhangzottak a Don Giovanni nyitányának komor, vészjósló kezdőakkordjai. Ettől a zenétől mindig libabőrös leszek, most mégis tűkön ülve vártam, hogy véget érjen, és végre felbukkanjon a pódiumon az, aki miatt eljöttem, és akinek a kedvéért halált megvető bátorsággal beszöktem a szentek szentjébe, a Zeneakadémia rektorának a páholyába: Alexander Thiemann.

Rákönyököltem a páholy párkányára, és elbűvölten bámultam, amint a tapsvihar közepette végigsétált a vonósok között, majd hátravetette elegáns fekete frakkja szárnyait és helyet foglalt a zongoraszéken. Ebből a szögből és magasságból tökéletes rálátásom nyílt az arcára. Thiemann sosem tartozott a fapofatípusú muzsikusok közé, akiknek csak a szemük él, egyébként rezzenéstelen arccal játsszák el a legdrámaibb műveket is, bár hál’ istennek a Glenn Gould-féle éneklő zongoristák közé sem, akik végig maguk elé dünnyögik a darabot. Az ő arca olyan, mint a vetítővászon, hű tükre az érzéseinek, most azonban mozdulatlanul hallgatta az allegro félelmetes bevezetőjét. Azt csak később tanultam meg, hogy a szólista nem nézegethet kifelé a zenekarból, nem bámészkodhat ismerősöket keresgélve a nézőtéren, mint ahogyan bele sem feledkezhet a többiek zenélésébe azzal, hogy milyen gyönyörű ez a muzsika, mert akkor elfelejt időben belépni. Figyelni kell, nincs mese. Alexander arcán is ez az abszolút koncentráció tükröződött, aztán az ujjai alatt megszólalt a felkavaró zongoraszólam. Azt addig is tudtam, milyen erő rejlik benne, de hogy ilyen sötét szenvedély is, azt nem. Transzállapotban hallgattam végig a sodró lendületű első tételt, közben figyeltem az arcán egymást váltó érzelmeket, és úgy éreztem, élő emberfia nem lehet ennyire szép. Aztán a hajladozó dallamú lassú tétel következett, majd a viharzó harmadik. A diadalmas befejező futamok után Thiemann felugrott, és a karmesterrel egymás nyakába borultak; széles mosoly terült az arcára, szinte gyerekes örömmel fogadta a közönség szűnni nem akaró tombolását. Egyetlen ráadást adott, egy rövid, virtuóz Mozart-darabot, végül a sokadik meghajlás után eltűnt a pódium kijáratánál.

Olyan lassan tértem magamhoz, mint aki narkotikus álomból ébred. Eszembe jutott az ajándék, és hogy most lenne a legjobb alkalom rá, hogy odaadjam neki. Szerencsém volt. Az élménytől még mindig kábult fejjel szédelegtem ki a páholyból, és ahogy leértem a földszintre, a művészbejáróhoz vezető folyosón váratlanul szembesodorta velem a tömeg. Mikor felismerték, az emberek félrehúzódtak, hogy utat adjanak neki, és tapsolni kezdtek, ő pedig őszinte vidámsággal mosolygott vissza rájuk. A haja akkoriban még vállig ért, hátul összefogva hordta, de néhány elszabadult sötét hajfürt az arcába hullott. Annyira jól nézett ki, így közelről még milliószor jobban, mint bármilyen fotón, hogy elállt a lélegzetem. Valahogyan mégis összeszedtem a bátorságom, odaléptem hozzá és a kezébe nyomtam a matchboxot azzal a szöveggel, hogy neki hoztam ajándékba, mert hallottam, hogy kedveli a sportkocsikat. Elnevette magát, megköszönte, és azt kérdezte:

– Szereted Mozartot?

– Én téged szeretlek! – lebegett a nyelvem hegyén a válasz, ám még mielőtt kimondhattam volna, váratlanul odamaterializálódott mellénk valami fontos zeneakadémiai ember, rám ügyet sem vetve rázogatni kezdte Thiemann kezét, és gratulációkkal árasztotta el. A zűrzavart kihasználva gyorsan kimenekültem az előtérbe és nekitámaszkodtam az egyik oszlopnak, mert azt hittem, összecsuklik alattam a lábam. Révült állapotban botladoztam ki a Király utcára, és a Jupiter-szimfóniát meg sem várva találomra nekiindultam az esti városnak. Csak mentem, mint akit hipnotizáltak, a fejemben még egyre szólt a zene, és folyvást magam előtt láttam Alexander Thiemann szép, átszellemült arcát. A mai napig nem tudom, hogyan kerültem haza, hogyan éltem túl azt az estét.

A lelkem mélyén mindig hittem benne, hogy Ludmilla Ulickajának igaza van, a világ valóban olyan, mint a centrifuga, egymás mellé sodorja azokat, akiknek valami dolguk van egymással. Ugyan a zeneakadémiai koncert után megfogadtam, hogy már csak önvédelemből is soha többé nem fogom keresni, miután nem akarom beletrükközni magam egy teljesen értelmetlen érzelembe, mégis egyetlen pillanatra nem rendült meg a hitem abban, hogy nekem közöm van Alexander Thiemannhoz. Arra viszont nem számítottam, hogy én leszek az, aki megváltoztatja az életét.

*

A KAMPÁNY

2 2014. május, Berlin

Alexander Thiemann dühösen csattintotta le a laptopja fedelét. Hogy az internetezők meg nem unják rágni a gumicsontot! Egy ideje rászokott arra, ami korábban soha meg sem fordult a fejében: a reggeleit azzal indította, hogy átnézte a weben, mit írnak róla. Hamar rájött ugyan, hogy ez nem a legjobb ötlet, hacsak valaki nem hajlamos a mazochizmusra, de hiába, úgy vélte, ha már nem irányíthatja az eseményeket, akkor legalább tudnia kell róluk. Ő, aki régebben személyesen ellenőrzött megjelenés előtt minden egyes vele készült interjút, és ha stilisztikailag helyesebbnek találta, még a perszét is kicserélte bennük természetesenre, most kénytelen volt tehetetlenül tűrni, hogy a bloggerek és a kommentelők a legképtelenebb vádakkal illessék. A világhálóról rázúduló szennyáradat egy nála jóval kevésbé érzékeny ember lelki nyugalmát is megrengette volna, Alexander Thiemannt viszont éppen az tette kivételes művésszé, és egyben rendkívül sebezhetővé, hogy világéletében az érzelmei vezették. Ezzel ő maga is tisztában volt, tenni ellene mégsem tudott semmit.

Ahogyan liverpooli, amúgy ír származású operaénekes édesanyja gyakran mondogatta, az ő fia ezüstkanállal a szájában született. A Thiemann név nemzedékek óta fogalomnak számított a klasszikus zenében, Alexandernek már a dédapja is karmester volt, de igazi hírnevet a nagyapja, majd az édesapja szerzett. A családi legenda szerint a kisfiú a zongorába kapaszkodva tanult meg járni, és ha magára hagyták a hangszerrel, vigyázni sem kellett rá, mert órákon át elszórakozott a billentyűkkel, bár alig érte fel őket, figyelte, melyik milyen hangot ad, dallamokkal kísérletezett. Amíg szólt a zongora, lehetett tudni, hogy semmi rosszban nem töri a fejét. Kivételes muzikalitásának köszönhetően amiatt sem kellett nyaggatni, hogy gyakoroljon, ő maga akart minél gyorsabban és minél többet tanulni. Nem mintha amúgy a földre szállt angyal kategóriába tartozott volna, éppen ellenkezőleg: olyan volt, mint az eleven tűz, folyton járt az agya, folyton rohant, folyton veszélyes kalandokba keveredett, hol egyedül, hol a többi fiúval, de mindig értelmi szerzőként. Mégis valahogyan mindent megúszott. Mozgékonysága megóvta az igazán súlyos sérülésektől, ha pedig őszinte megbánással rámeresztette valakire ír felmenőitől örökölt nagy, sötétzöld szemét, az illető azonnal megbocsátott neki.

Személyiségének igazi erejét azonban az életkedve adta, amit felnőttként is megőrzött. A koncertlátogatókat nemcsak a virtuozitása ragadta magával, hanem ez a belőle áradó pozitív energia is. És persze a megjelenése. Furcsa módon a jó külseje kezdetben sokkal inkább bizonyult átoknak, mint áldásnak, legalábbis ami a szakmai fogadtatását illette. A közönség, főleg annak női része imádta, de a varázsának, miután nem pusztán szexuális jellegű volt, a férfiak sem tudtak ellenállni. A kritikusok ellenben fanyalogtak, úgy vélték, aki ennyire jól néz ki, az nem lehet igazán tehetséges. Évekbe tellett, amíg sikerült bebizonyítania, nem véletlenül adják kézről kézre a koncertszervezők, és telik be több évre előre a naptára. Nem csoda, hogy a bámulaton túl olykor irigységet ébresztett és rosszindulatot.

Nem volt hiú ember, pontosabban nagyon is az volt, csak a becsvágya a munkájára, nem a megjelenésére irányult. Kimondottan bosszantotta, ha a kritikák a játéka helyett a külsejével foglalkoztak, nem értette, mi ez a sok üres fecsegés klasszikus vonásokról, mágikus tekintetről, ellenállhatatlan mosolyról. Néha felmerült benne a kétely, róla van-e szó egyáltalán. Az évek során megtanult együtt élni azzal, hogy az emberek jóval magasabbra tartják a megjelenése értékét, mint ő maga, de felfogni valójában soha nem tudta. Ha belenézett a tükörbe, amit nem tett meg túl gyakran, inkább csak fogmosás és borotválkozás közben, úgy találta, onnan egy teljesen átlagos férfiarc néz vissza rá. Egyedül a haját szerette, tetszett neki, hogy gyorsan és megzabolázhatatlanul nő, nem tűr korlátokat, az életereje kifejeződésének érezte. Szívesen hordta volna olyan hosszan, mint huszonévesen, de belátta, sem a társadalmi helyzetéhez, sem a korához nem illenének a vad fürtök. Az idő múlásának első jeleit egyébként kimondottan örömmel fogadta, abban reménykedett, a homlokára rajzolódó ráncok, a hajába keveredő ősz szálak véget vetnek a szívdöglesztő zongoraművészről szóló ömlengéseknek. Amikor nem sokkal a negyvenedik születésnapja előtt CD-re játszotta Beethoven mind az öt zongoraversenyét, ragaszkodott hozzá, hogy a lemezborítóra mindenféle retusálás nélkül kerüljön fel a fotója. Semmi más, csupán egy nagyon közeli portré. Fogalma sem volt róla, hogy az évek csak javára váltak, a belőle áradó erő, intenzitás, szenvedély és tapasztalat a korábbinál is vonzóbbá tette. A dupla CD pillanatok alatt az osztrák és német eladási listák élére ugrott, simán lenyomta a Coldplayt meg Shakira új albumát.

Thiemann kikászálódott az ágyból, ahol eddig a laptopja billentyűit nyomkodta, a mobilja után nyúlt, és beütötte a PR-menedzsere számát.

– Mi a helyzet, Michael? Milyen a legfrissebb termés? – kérdezte.

– Én tizennyolc darabot kaptam a tegnapi nap folyamán. – Michael Köfering hangja kissé álmosan csengett. Nem volt korán kelő típus, ám Alexandert nagyra tartotta és őszintén szerette, nemcsak a munkaadójának, hanem a barátjának is tekintette, és a hívását álmából felverve is fogadta volna.

– És Frau Zimmermann?

– A titkárnőd ma még nem tett jelentést.

Az első rosszindulatú levél néhány hete, még valamikor áprilisban érkezett az office@alexanderthiemann.com hivatalos e-mail címre. Michael azzal a megjegyzéssel küldte tovább: Te érted ezt? Alexander nem értette, sem azt, ki küldhette, sem azt, mit is akar őtőle a feladó, így csak megvonta a vállát és nem törődött vele. Az elsőt azonban újabbak követték, majd az irományok elkezdtek felbukkanni a titkárságára érkező postában, és a bennük megfogalmazott vádak témává váltak különféle blogokon is. Alexander tényleg értetlenül áll a dolog előtt. Nem mint hogyha három évtizedes pályafutása során nem szokott volna hozzá ahhoz, hogy időnként támadások érik, de azok jellemzően a munkájára, nem a személyére vonatkoztak, mióta a legádázabb kritikusok is leszoktak arról, hogy a sikereit a megjelenése varázsának tulajdonítsák. Vádolták például túlzott líricizmussal, azzal, hogy az érzelmei túlságosan átszínezik a darabokat, és hogy a szerző eredeti szándékánál fontosabbnak tartja a saját értelmezését. Holott lenyűgöző technikai tudásán kívül Thiemann-nak éppen ez a személyesség volt a legnagyobb erénye: minden darabról volt véleménye és mondanivalója, minden egyes hangot átszűrt önmagán, az aktuális élményein. Egyetlen művet nem játszott el kétszer ugyanúgy, a közönség valamennyi hangversenyéről azzal az érzéssel távozott, hogy olyasmit hallott, amit korábban soha. Az értelmes kritikák nem zavarták, pontosabban a szíve mélyén a legcsekélyebb negatív megjegyzés is rosszulesett neki, csak megtanult túllépni rajtuk. Azt az újabban elharapódzott szokást viszont ki nem állhatta, hogy a hallgatók titokban felvételeket készítenek a koncertekről, és ha a zenész hibázik, még aznap este feltöltik a YouTube-ra, hadd értesüljön róla ország-világ. Ő maga ugyan a legrosszabb formájában is minimális melléütéssel játszott, mégis méltánytalannak tartotta, hogy a kifogástalanságtól igen távol álló emberek számon kérjék rajta vagy bármelyik kollégáján a tökéletességet.

A füléhez szorított telefonnal odasétált az ablakhoz, és szórakozottan bámulta a Francia dóm impozáns kupoláját. Berlinben járva mindig ugyanebben a hotelben szállt meg, a szobája most is a Gendarmenmarktra nézett, és máskor örömmel töltötte el a szeme elé táruló látvány. Szerette Berlint, a város sokszínűségét, az errefelé későn érkező tavaszban gyorsan zöldbe boruló fákat, a Konzerthaus klasszicista épületét, ahol aznap este Scarlattit játszik majd. Előző nap érkezett meg Luzernből, két nappal korábban Zürichben lépett fel, előtte Genfben, egy héttel korábban Londonban, másnap indult tovább Hamburgba, onnan Münchenbe, aztán Bécsbe, egy rumlis koncertturné kellős közepén egyáltalán nem hiányoztak neki a fölösleges komplikációk. Vajon kiknek állhat ő útjában annyira, hogy az illetők vegyék a fáradságot és gonosz leveleket küldözgessenek?

– Hallod, amit mondok?

Alexander összerezzent, a figyelme valóban elkalandozott, egy ideje már nem követte, mit magyaráz Michael.

– Hallom. Bocsánat, csak azon gondolkoztam, mi ez az egész és mitévő legyek.

– Hogy mi ez az egész, arra én is kíváncsi lennék. Az interneten a világ legegyszerűbb dolga lejárató kampányt indítani valaki ellen: elég létrehozni egy-két álprofilt a Facebookon meg a Google+-on, azok nevében a nemzetközi véleményvezér oldalakon random cikkekhez kommentként feltenni a tartalmat, és az előbb-utóbb terjedni kezd. Amennyire én látom, a te esetedben ez egyelőre néhány nem meghatározó webes felületre korlátozódik. Amíg nem éri el a sajtót, és főleg nem éri el a mértékadó lapokat, addig szerintem ne csinálj semmit. Az interneten annyian és annyi mindenfélét irkálnak, majd abbahagyják. Ha reagálsz, azzal csak olajat öntesz a tűzre. – Michael igyekezett megnyugtatóan beszélni, bár a levelek és a kommentek szaporodása őt is kezdte aggasztani. Azt már el se merte árulni Alexandernek, hogy előző héten az irodai e-mail boxba dőlni kezdtek a valamelyik petíciógyártó oldalon kreált levelek is, három nap leforgása összesen 1974 darab, azonos szövegű tiltakozó iromány érkezett. Szerencsére még időben sikerült őket átirányítani a spam dobozba, és az áradat lassan csillapodni kezdett, majd egy hét után nagyjából leállt.

– A Facebook-profilodról eleve el szoktam távolítani a nemkívánatos megjegyzéseket, az első levelek után meg teljesen letiltottam a kommentelési lehetőséget – folytatta. – A hivatalos honlapodon nincs fórum, oda nem jutnak fel, hacsak meg nem hackelik az oldalt, de ez a veszély aligha fenyeget. Ellenben azon érdemes lenne elgondolkodnod, mi válthatta ki ezeket a támadásokat, ki állhat mögöttük, és vajon van-e bármi alapja a rágalmaknak. Mert azt ugye te is tudod, hogy ha ugyanezeket a kérdéseket egyszer felteszi egy komoly lap komoly újságírója, akkor neki válaszolnod kell valamit?

Alexander tudta. Ha éppen nem szenvedett kínzó időzavarban, szívesen elbeszélgetett az újságírókkal, főleg azokkal, akik láttak már belülről koncerttermet, és nem tőle kérdezték meg, hogyan kell leírni Rachmaninov nevét. Arra azonban kínosan ügyelt, hogy a bulvársajtótól távol tartsa magát. Először jó két éve, a házassága felbomlása kapcsán élt át a részükről kéretlen érdeklődést, noha a feleségével mindketten betartották a megállapodást, és nem nyilatkoztak a témáról. Különösen a Buntéra haragudott, amelyik teljes oldalas anyagot hozott le Válik az álompár! címmel, óriásira felhúzott fotóval és azzal a szöveggel, hogy „Herr Thiemann-nak minden nő a lába előtt hever. Minden nő, úgy tűnik, egyet kivéve: Frau Thiemann szemmel láthatólag megunta, hogy a hölgyek körében felettébb népszerű férjét újabban jóformán csak a tévében látja. Elégedetlenségének eredményét mutatja az a kurta hír, amely a művész hivatalos honlapján jelent meg a napokban, és amelyben Nicole Meier és Alexander Thiemann tudatja a világgal, hogy útjaik immár hivatalosan is szétváltak. Az okokról mindeddig csak találgatások láttak napvilágot, bár a zongoraművész legutóbbi interjúiban gyakran panaszkodott rá, hogy mind sűrűbbé váló nemzetközi fellépései miatt túlságosan kevés időt tud a családjával tölteni. A sokak által álompárként emlegetett házaspár több mint tíz éve él együtt, és két gyereket (10, illetve 7 évesek) nevelnek.” Úgy érezte, a magazin ezzel a cikkel állt bosszút azért, mert többszöri próbálkozásuk ellenére sem volt hajlandó beengedni őket az otthonába. Nicole-lal egyetértettek abban, hogy ők lehetnek ugyan közszereplők (bár nem érezték magukat annak), a gyerekek azonban semmiképpen. A Bunte nyilván másképpen gondolta.

Mivel a vidámság Alexandernél alapbeállításként üzemelt, nem a körülmények függvényeként, elég súlyos dolgoknak kellett történniük ahhoz, hogy tartósan kibillentsék derűs lelkiállapotából. A válásának sikerült. Pedig a zürichi polgárcsaládból származó Nicole, akivel egy jótékonysági koncerten ismerkedtek meg, kezdetben tökéletes választásnak tűnt. Szép volt, kulturált, gazdag, imádta egyre nagyobb hírnévre szert tevő férjét, a rajongóin pedig csak nevetett. Házasságuk elején még arra is vállalkozott, hogy válaszoljon a leveleikre, és autogramkártyákat meg aláírt fotókat küldözgessen nekik. Aztán megszülettek a gyerekek, Thiemann népszerűsége pedig lassan túllépett a jaj-ez-milyen-vicces határon, akár egy popsztár is megirigyelhette volna. Nicole kifogásolni kezdte a zsákszámra érkező, gyakran félreérthetetlenül provokatív hangú küldeményeket, a zürichi ház előtt fényképezőgéppel ólálkodó lányokat, akiknek jelenlétét már a szomszédok is szóvá tették és akik miatt meg kellett magasítani a kerítést, a koncertek utáni, mindinkább tömegrendezvénnyé fajuló dedikálásokat, ahová újabban biztonsági őröket kellett kérni, és legfőképpen kifogásolta az „Alexander, gyereket akarok tőled!” feliratú táblákat, amelyek tengerentúli turnéállomásain fogadták a férjét. Pedig a férfi nem szolgáltatott okot a féltékenységre, filmsztárkülseje ellenére soha nem volt szoknyavadász típus, a rá irányuló erotikus figyelemmel nem tudott mit kezdeni. A végtelennek tűnő koncertkörutak játékmentes estéit nem a hotelbárban csajozva töltötte, hanem fent üldögélt egyedül a szobájában, és olvasott. Bármit, ami a kezébe akadt: életrajzokat, regényeket, verseket. Az óriási salzburgi házban kották és könyvek között nőtt fel, ahogyan hangjegyek, úgy betűk nélkül sem tudta sosem elképzelni az életét. Mindezt azonban a fokozatosan legjobb barátjává és élete legközvetlenebb szemtanújává váló menedzserén kívül senki nem hitte el neki. Egy idő után már a felesége sem.

Nemcsak azért nem csalta meg Nicole-t, mert nem érzett rá különösebb késztetést. Elborzasztotta a lehetőség, hogy akár hivatásos, akár amatőr partnert választ, másnap esetleg a saját, intim helyzetben készült fotóival nézhet farkasszemet a pletykalapok címoldalán. Ezt túl nagy árnak találta néhány, jó esetben önfeledt, rosszabb esetben felejthető percért. Amúgy is őszintén ragaszkodott a feleségéhez, a gyerekeikhez, a svájci házhoz, amit az otthonának érzett. Ha átvillant a fején a gondolat, haza akarok menni, már régóta ezt az egyik csendes zürichi mellékutcában álló villát látta maga előtt, nem a Salzach-parti zegzugos épületet. Hálás volt a családjának, hogy jóvoltukból afféle középkori lovagként szabadon kalandozhat a világban, abban a megnyugtató tudatban, hogy hazaérve szeretet és biztonság várja. Büszke volt rá, hogy az élete minden szempontból tökéletes, és mert attól tartott, a világ árgus szemekkel figyeli, mikor hibázik, igyekezett nem hibázni. Sem a koncertteremben, sem a magánéletben. Ámde, mint ezt a saját kárán volt kénytelen megtanulni, még a hozzá hasonlatos control freak sem tervezheti meg pontosan a jövőt, őt is érhetik kellemetlen meglepetések.

Alexander a beszélgetéstől némileg megnyugodva tette le a mobilját és fütyörészve állt be a zuhany alá. Az autóvezetésen kívül a tusolás volt az a tevékenység, ami közben a legjobban tudott gondolkozni, valahol azt olvasta, azért, mert az áramló víz lendületbe hozza a kreatív energiákat. Michael szavai jártak a fejében, és egyszerre felébredt benne a gyanú, hogy ez az egész hercehurca valamilyen módon összefüggésben állhat a két hónappal korábbi amerikai útjával.

*

Tartalom

1.

A KAMPÁNY

2. 2014. május, Berlin

3. 2014. március, New York

4. 2014. március, Budapest

5. 2014. március, New York

6. 2014. május, Bécs

7. 2014. május, Bécs–Budapest

A NAPLÓ

8. 1944. október, Salzburg

9. 1944. október, Dorfgastein

10. 1944. október, Salzburg

A KÁPOLNA

11. 2014. június, Berlin

12. 2014. június, Budapest–Salzburg

13. 2014. június, Salzburg

14. 2014. június, Budapest–Dorfgastein

15. 2014. június, Dorfgastein

16. 2014. június, Dorfgastein

A KÉZIRAT

17. 2014. június, Anif

18. 2014. július, Anif–Bayreuth

19. 2014. július, Anif

20. 2014. augusztus, Bécs

21. 2014. augusztus, Salzburg

22. 2014. augusztus, Salzburg

A KONCERT

23. 2014. szeptember, Anif

24. 2014. október, Budapest

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Imbue – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License