Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

1. A halott

2. Black Devil

3. A levél

4. „Star Diamand Company”

5. A szép ismeretlen

6. Prince étkezője

7. Egy rejtély

8. Mr. Stoke

9. A három kérdés

10. A halott levele

11. Fenyegetés

12. „Victoria” vagy „King George”

13. A hirdetés

14. A magányos ház

15. A villa

16. Hasztalan kísérlet

17. Egy ismerős hang

18. Chiswickben

19. „Átkozott fickó, csönd!”

20. A borszék

21. A megoldás

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Clement Roy

A SZÉP ISMERETLEN

fordította
ismeretlen

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-361-3 EPUB
ISBN 978-963-559-362-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a borító Émile Vernon (1872 – 1920)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.
A halott

Lova már-már összeroskadt a kimerültségtől, amikor Kelly Robert átnyargalt a hágón, de ostorral, sarkantyúval sikerült neki az állatot tovább hajszolni, egy tizedelt erdőn keresztül, át egy kiszáradt folyó medrén s föl egy magaslat tetejére.

Az irlandi nem szívesen kínozta az állatot; ma azonban nem tehetett másképpen, az életéről volt szó s eddig csak jó lova mentette meg.

Tizenkét órája már, amióta elhagyta Gobatsit, üldözte őt egy rablóbanda. Kelly eleinte fosztogató lázadók egy csapatának nézte őket, kik az utóbbi két hét alatt terrorizálták Karamalandet és West-Griquát. Az üldözők példátlan kitartása azonban csakhamar más megismerésre bírta őt. Ha ezeket se hajtaná más, csak az általános kedv, hogy fosztogassanak, meg gyilkoljanak, mint ahogyan a kósza hordák teszik, a hajszát utána bizonyára már régen abbahagyták volna. Azután meg Kelly nem látott négereket az üldözői között és mivel voltaképpen néger lázadásról volt szó, ez csak öregbítette gyanúját, hogy a banditák egészen más okból vannak a nyomában, De hogy miért, azt nem tudta magának megmagyarázni.

Virradatkor hagyta el lóháton Gobatsit, az aránylag nagy várost, miután egész éjjel whiskyt ivott Lawrence-szel, a gyémántvásárlóval; ezzel az úgynevezett „Hoter”-ben találkozott, vissza akarta kísérni Bootsapba. Az utolsó pillanatban másított tervén az a lehetőség, hogy talán nagy üzletet csinál néhány négerrel, kik azelőtt a „The Diamond Mining Co.” vállalatnál dolgoztak Kimberleyben s eljöttek a hotelbe, hogy eladásra kínáljanak egy nagyobb mennyiségű, valószínűen lopott gyémántot. Kelly tehát egyedül volt kénytelen elindulni s már Gobatsi mögött néhány kilométerrel összeütközött a banditákkal, kik azonban szerencsére nagyon korán árulták el ellenséges szándékukat. Revolvere ügyes kezelésének és pompás lovának köszönhette, hogy ép bőrrel került ki az első összeütközésből, de azután kénytelen volt egy más útra térni s déli irányba fordult - így kezdődött a vad hajsza.

Amikor elérte a „Holt folyó hágóját” s itt végig kellett nyargalnia egy hosszú sáv parlagi földön, mely előtte nem volt ismeretlen, az üldözők messze elmaradtak mögötte.

A hegy tetején Kelly megállította lovát s nem nagyon messze látta a letűnő napot egy magányos blokkház ablakában megcsillanni. Nem sejtette, hogy itt fönn a hágón ember lakik s ez a tény támogatta reményét, hogy elillanhat üldözői elől. Újabb nekibátorodással kényszerítette a halálosan fáradt lovat egy utolsó erőfeszítésre.

De mielőtt a magaslatról lenyargalt, észrevette, hogy a közelben gyémántkutatók dolgoznak; egy akna csigával meg kosarakkal jelezte, hogy itt már hosszabb ideje folyik a munka. Kelly úgy gondolta, hogy ama kunyhó lakója e gyémántbánya tulajdonosa.

A nap leáldozóban, már-már lebukott a hegyek szegélyezte szemhatáron, amikor Kelly megállította lovát a blokkház előtt és tántorogva leszállt a nyeregből. Belül nem hallatszott semmi nesz, elhagyottnak s halottnak hatottak az ablakok; de az istállóból egy ló nyerítését hallotta. A házban bizonyára laknak, de ez a csönd benne furcsán hatott Kellyre.

Nem gondolt ezzel sokat. Halálosan fáradt volt, egész nap lóháton egy átvirrasztott éjszaka után - ez elbágyasztotta az esze járását. Lassan ment föl a lépcsőn és öklével kopogott az ajtón. Válasz nem hangzott, de az ajtó magától engedett.

Talán nincsen itthon senki, de mert nem volt vesztegetni való ideje, azt kérdezte magában, nem tenné-e legokosabban, ha elcserélné lovát a frissel és pihenttel odaát az istállóban s máris tovább folytatná a menekülését.

Kelly hátra fordította a fejét s észak felé az erdőszélét nézte. Ott még minden csöndes volt, az üldözők közül még senki sem érte el a hágót.

Hirtelen az az ötlete támadt, hogy a ház lakója talán odabenn fekszik és alszik s ha üldözői mégis csak a lázadók közül valók, megölik őt, ha nem figyelmeztetik jókor. Föllökte az ajtót és belépett.

Az ablak előtt, hol a hanyatló nap utolsó piros fénye világított még, ült egy csöndes alak, durván összetákolt asztal fölé hajolva, feje a két karja között.

Kelly Robert úgy állt nekitámaszkodva az ajtó cölöpének; a lábszára sajgott, a fáradtság szinte megfosztotta utolsó erejétől, de mint már gyakran, ezúttal is győzött az akarata kimerült izmai fölött. Hátra vetette a fejét:

- Halló! - kiáltotta. - Ébredjen!

Az asztalnál az alak meg se mozdult.

Kelly odalépett hozzá és fölemelte a kezét, hogy megrázza az alvót, de hirtelen lehanyatlott a karja.

A csöndes férfi az asztal mellett örök álmát aludta.

Hátán két lőtt sebből lassan szivárgott a vére s a fehérre súrolt padlón nagy piros tócsa lett belőle, melybe a most jött majdnem belelépett. Ösztönből hátrált egy lépést s egy pillanatig mozdulatlanul állt, meghatotta őt e sajátságos találkozás egy halottal s a csend, mely a szürkülettel együtt bekúszott a szobába.

De Kelly lerázta magáról ezeket az érzéseket, melyek már-már elhatalmasodtak fölötte s pillantása ráesett egy lap fehér papírra. mely kikandikált a halott keze alól. Föléje hajolt és látta, hogy a dermedt ujjak egy tollszárat fognak, mellyel addig írt, míg a halál abba nem hagyatta vele. Mellette megcímzett boríték. Eleinte Kelly azt hitte, hogy ez a boríték az írásnak való, mellyel a halott el volt foglalva utolsó leheletéig, de a boríték nagysága mutatta, hogy tévedett, annál is inkább, mert le volt pecsételve. A címe ez volt:

Mr. C. Smith ügyvéd, továbbításra Mr. Edward Haldane címére
Kimberley, Victoria Street

Kelly zsebébe tette a levelet s egy darabig elfelejtette, hogy az élete még mindig veszélyben van.

Ez az ember itt bizonyára a közeli bánya tulajdonosa és valószínűen meggyilkolták, mert értékes gyémántokat gyűjtött, melyeket egy másik akart megszerezni magának.

Kelly meggyújtotta a lámpát és hamarosan megvizsgálta, vajon ráakad-e nyomokra, melyek megkönnyíthetnék majdan további kutatásait.

Először is fölemelte a halott fejét és jól emlékébe véste arca vonásait. Idősebb férfi, sűrű ősz sávok a hajában, szakállábán. Arcbőre teli ránc s nem egy esztendő napsütése cserzette barnára. Minden vonása, úgy az éles, egyenes orr, a vékony finom cimpákkal finomodott fajról tanúskodott s kezének szép alakját nem tette tönkre teljesen a kemény munka.

Melyek halálát okozták, a két golyó közül az egyik keresztben ment át a testén s megakadt elől a mell bőrében. Kelly kivágta s a zsebébe tette.

Egyik lövés sem volt halálos amennyire az irlandi meg tudta ítélni, meg lehetett volna menteni a férfi életét, ha idejében bekötözik s a vérzést elállítják.

Vérnyom vezetett az ajtótól a székig, melyen meghalt. Valószínű tehát, hogy a ház előtt volt, amikor a lövés érte s akkor azután bevonszolta magát ide, egészen az asztalig.

A halott keze alatt a félben maradt levél elég hosszú volt. Az eleje hollandus nyelven volt írva s ez állt benne:

„Nubu!

A levelet a borítékban vidd el Smith ügyvédnek Kimberleybe. Ismered: fehér szakálla van és kék szemüvege. Azt is olvassa el az ügyvéd, ami itt benn áll az én nyelvemen. Ha Smith már Angliában lenne, akkor a két levelet add át a rendőrbiztosnak. Övemben az aranypénz a tied jutalmul.”

A többit angol nyelven írta megszólítás nélkül:

„Azt hiszem, Taylor lehetett, ki visszajött és rám lőtt. Mindjárt fél négy után történt. Ma reggel Kimberleybe nyargalt, hogy gyémántbányánk eladása ügyében Angliába utazzék. Mielőtt útra kelt, meghatalmazást írtam alá a számára, mely följogosítja őt, hogy elrendezzen mindent helyettem. Megkapott minden, a birtokra vonatkozó írást és a meghatalmazás révén korlátlanul rendelkezik is az egésszel.

Az a gyanúm, hogy ő egymaga akart tulajdonosa lenni a gyémántbányából kikerülő gazdagságnak, ezért jött ide vissza délután s adta le rám a lövéseket, melyekbe hamarosan belepusztulok. Míg odakünn feküdtem ájultam ő benn járt itt a blokkházban s elvitte a gyémántok maradékát is, miket gyűjtöttünk eddig. A legnagyobb részét már elvitte, hogy eladja Londonban.

Ezek a tények, melyek arra kényszerítenek, hogy meggyanúsítsam barátomat és társamat, kivel négy éven át mindent megosztottam. Orvul lőtt rám, nem láttam őt és sohasem jutott volna az eszembe, hogy ő lehet a tettes, ha meglenne a legkisebb lehetősége annak, hogy más tette. Ő az egyetlen, akinek ebből előnye lehet s aki tudta, hová rejtettük a gyémántokat. Nubu nem tudja. Különben is egy hete Griquatownba utazott a családjához és csak holnap, november 3-án jön vissza.

Senki más még csak nem is sejti, hogy gyémántokat leltünk s az utóbbi hónapokban a vidékünkön még csak nyomát se láttuk idegennek.

A mellékelt Edward Haldane-nek címzett levelet át k...”

Az írás itt egy kemény, reszkető vonással zárult. A halál tette rá a kezét a levélíró kezére s kényszerít ette arra, hogy abbahagyja.

Az irlandi a levelet a lámpa alá terítette s nézte az egyre bizonytalanabbá váló sorokat és megfigyelhette.! hogy ment végbe a meggyilkolt ember utolsó, akaratban erős harca a halállal mindennek ellenére időt nyert arra, hogy ezekkel a hidegvérrel megadott pontos fölvilágositásokkal megadja a lehetőséget, hogy valamikor meg lehessen torolni a gyilkos gaztetteit.

A másik levél talán a fiának vagy, rokonának szól, ki ilyen módon kaphat értesülést, hogy a hágó milyen kincseket rejt, kincseket, miknek a meggyilkolt már nem örülhet.

Kelly hirtelen ráeszmélt a valóságra s annak tudatára, hogy minő, veszedelmek várnak reá. Künn a csendet gyorsan közeledő lódobogás szakította meg, Kelly arra gondolt, hogy kilőtte már utolsó töltését, de amikor körülnézett a szobában, több csomag lőszert látott a polcon. Odasietett és föltépte az egyik csomagot. A töltés illett a revolverébe, mire nyomban megtöltötte a tartóját.

A lódobogás félelmetes gyorsasággal közeledett. Kelly hamar zsebre tett még néhány csomag töltést, három lépéssel átrohant a szobán s egy ablakon ugrott ki a ház hátsó falán, mely az istállóra nézett.

A szobában, melyet éppen most elhagyott, az égő lámpa sárga fényt vetett a mozdulatlan alakra, mely süppedt vállal s karjára ágyazott fejjel szenderült át a halálba.

2.
Black Devil

Az istálló csak néhány méterre volt a háztól, melynek ablakán Kelly kiugrott. A teret, melyen át kellett haladnia, nem érte a hold fénye, az istálló maga mély sötétségben volt.

Kelly odatapogatózott a lóhoz, megtalálta a nyerget és rárakta gyors ujjakkal. Amikor ezzel megvolt, hallotta a lovasokat megállani a blokkház előtt. Mialatt halkan elkötötte a lovat k a zablát tette a foga közé, végig hallgatta, hogy üldözői közül ketten mit beszélnek, kik a blokkház ajtaja előtt álltak. Halkan beszéltek, de olyan nagy volt a csend, hogy Kelly mégis meg tudta érteni a szavukat.

- Itt a lova, - mondta egy durva hang angolul; - bizonyosan ide bemenekült a házba.

- Igen, de nem értem, miért nem lőtt ránk senki, miközben idenyargaltunk. Odabenn világos van s az ajtó sincsen rendesen betéve.

Kengyel csörrent, az egyik lovas leszállt.

Talán csak egymaga van itt, - vélte az első kissé bizonytalanul. - Adjunk jelt Black Devilnek? Rajtaveszthetünk, ha egyszerűen bemegyünk.

- Dehogy! - hangzott az erélyes válasz. - Itt vérnyomok vannak. Megsebesült. Fogjuk el, hadd kapjuk meg érte a jutalmat.

Most a másik is leszállt a nyeregből s mind a ketten az ajtóhoz vivő lépcsőig osontak.

Ebben a pillanatban vezette ki Kelly az istállóból a halott ember lovát, némi bajjal fölkúszott a nyeregbe s lassan indította le az állatot a kiszáradt folyómederbe. Rémesen szenvedett. Minden tagja dermedt volt az erőszakos, hosszú nyargalás után s a combja belül fájt, mint a nyitott seb, de a fájdalom elűzte agyvelejéből az elbágyadást.

Míg lenyargalt a rövid, de meredek lejtőn a hasadék fenekére, melyet a folyó lassanként kivájt volt, látta a másik oldalon, keleten, ahol a hideg tiszta holdfény rávilágított a tájra, amint üldözői közül néhányan kimerült lovon felbukkannak az erdőből. Ahogyan Kelly először elgondolta, ezek valóban láncot alkottak a folyó medrétől a hegy lábáig s ez a lánc a másik oldalon, melyet nem láthatott, bizonyára épp olyan sűrűn folytatódott. Üldözői szerinte lehettek vagy huszonketten. Egyharmadrésze valószínűen elmaradt, abbahagyta a hajszát. A lánc legközelebbi lovasa csak ötszáz méterre volt tőle; de Kellyt védte a hegy árnyéka s biztonságban volt azok előtt, kik künn voltak a síkságon. Ellenben azt várta, hogy akik bementek a házba, már a következő pillanatban lövöldözni fognak. De vagy nem hallották a lovát, vagy azt hiszik, hogy Kelly még mindig ott rejtőzik valahol a kis házban s a lódobogás valamelyik cimborájuk lovától ered. Mindenesetre sikerült neki elérnie a folyó medrét és semmi sem mutatta, hogy rátaláltak.

Önkéntelenül is átjárta a diadal örömének érzése. Pihent lovon ült, melynek könnyű, biztos lépése szokatlan erőről és rugalmasságról tanúskodott s ez eltöltötte bizalommal, hogy sikerül majd neki rövidesen messze elhagyni üldözőit fáradt lovaikon.

Az irlandi zsebébe tette a revolvert, meghúzta a kantárt, könnyedén megérintette ostorával a lova lágyékát s ez tovarepült, hogy a homok csakúgy porzott a patája körül.

Fölemelte a fejét és mosolygott örömében, hogy ez milyen pompás állat s arra a gondolatra, hogy most, hamarosan kikerül ellenségei kezéből

De az állat hirtelen fölágaskodott s Kelly arcán a mosoly megfagyott.

A sötétből egy árny hajolt előre s biztos fogással megragadta a kantárt és megállította a lovast.

Kellynek sikerült megmaradnia a nyeregben. A meglepetéstől most roppant éles lett minden érzéke.

Aki feltartotta, az ember szintén lovon ült. Barna, élesen metszett arc előtt az irlandi fénylő revolvercsövet látott a mellének szegezve. A férfi szeme kemény nézésű, amilyen ma ritkaság.

- Tehát mégis csak elfogtam, - mondta az ismeretlen.

Kelly olyan nyugodtan felelt, hogy ő maga is meg volt lepve.

- Azt látom. Kicsoda ön? Nem ismerem.

A támadó összevonta a szemöldökét s pillantása kissé bizonytalan lett, Kelly jól láthatta az arcát a holdfényben.

- Black Devil vagyok, - felelte a másik s hangjában volt némi büszkeség. - A nevet bizonyára ismeri, mindenesetre...

- Egyáltalában nem érdekel, - szakította félbe Kelly, - de mi az Isten csodájára vár még? Miért nem lő?

Más körülmények között Kelly talán nem lett volna ilyen kihívó és fölényes; a fárasztó lovaglás azonban felemésztette idegerejét s alig volt már annyi önuralma, hogy ne kockáztassa életét megfontolás nélkül, rávetvén magát erre az emberre, aki abban a pillanatban ütött rajta, amikor azt hitte, hogy már biztonságban esik.

- Nem ölök, ha elkerülhető - felelte a banditavezér. - Adja ide a pénzét és a gyémántjait, Mr. Laurence s akkor életben maradhat.

Laurence! - gondolta Kelly s ebben a pillanatban már tudta is, miért rendezték ezt a nagyszabású üldözést. Hiszen ez a gyémántvásárló neve, akivel Gobatsiban találkozott s aki ma reggel elhagyta volna a várost, ha nem jön közbe egy véletlen. És most átcikázik az agyvelején, hogy valóban van némi hasonlóság közte s azon ember között. Ez bizonyára Black Devil tévedésének a magyarázata, ki valószínűen csak leírás után ismerte Laurence-t.

A banditavezér és minden embere szinte halálra nyargalta tehát magát, amikor másvalakit üldöztek s nem azt, akire lestek.