Szepes Mária

PÖTTYÖS PANNI

Szia, világ!

Móra Könyvkiadó

Tartalom

MEDDIG NŐNEK AZ ÓVÓ NÉNIK?

A KISLÁNYIDOMÍTÓ KUTYA

„KIBŐL MI LESZ?” JÁTÉK

A ZSUGORÍTÓ KÉSZÜLÉK

MODULA CSILLA

HOGYAN LEHET KISTESTVÉRHEZ JUTNI?

A HŐS MATYI TAMÁS

PIROS LEVES CSÍKOS TÉSZTÁVAL

MEDDIG NŐNEK AZ ÓVÓ NÉNIK?

– Örülsz, hogy már középső csoportos nagylány vagy? – kérdezte Pöttyös Pannit nagymamája, mikor első nap a szép, vadonatúj óvodába kísérte Kockás Petivel együtt.

Panni Imamának szólította a nagymamáját. Hogy miért? Mert szerinte nagymamája mindenkinek lehet, de Imama csak egy van.

– Nagyon örülök! – felelte Panni izgatottan.

Jól kihúzta magát. Alaposan megnőtt a hosszú balatoni nyaralás alatt. Remélte, a gyerekek is észreveszik majd a hüvelykujjnyi különbséget tavalyi és idei magassága között. Ila, a kedves, nyugdíjas szomszéd néni nagylányos, kék-fehér pöttyös ruhát varrt neki erre az alkalomra, amelynek fodrai eltakarták a térdét. Mikor áthozta hozzájuk, és ráadta, megkérdezte tőle:

– Köszöntél már a világnak ma reggel?

– Nem. Miért kell köszönnöm a világnak? – csodálkozott Panni.

– Mert rengeteg új és érdekes dolgot fogsz megtanulni tőle ebben az esztendőben!

– Igazán? – Panni az ablakhoz szaladt, és vidáman kiköszönt rajta, csak úgy általában mindenkinek: a háztetőknek, tévéantennáknak, ablakoknak, erkélyeknek, virágoknak, a fáknak a kertben, a felhőknek és a napfénynek: – Szia, világ!

Kockás Peti kisebb volt nála. Akárhogy erőlködött, ágaskodott, az orruk hegye sohasem került egy magasságba.

– Te úgyis akkora leszel, mint egy égimeszelő! – fakadt ki végül bosszúsan.

– Mi az az égimeszelő? – kérdezte Panni nyugtalanul.

– Azt nem tudom – vallotta be Peti őszintén. Ő is egymással csúfolódó nagyobb fiúktól hallotta a játszótéren.

Égimeszelőnek lenni nagyon érdekes lehet – tűnődött magában Panni. Rögtön elképzelte, hogy egy égig nyúló létra tetején állva, szép arany és kék festékkel bemázolja a mérges, sötét felhőket, amelyek annyiszor elrontották nyári kirándulásaikat.

Kivételes nap volt ez a mai! Elsősorban azért, mert Imamával mehetett óvodába. Csak azon izgult, nehogy Imamát elhívják filmezni, a Televízióhoz vagy a Rádióba. Imama színházban már nem játszott. Egyetlen unokáját nem szívesen bízta volna idegenre. Kivéve persze a szomszédban lakó Ila nénit.

Panni is szerette Ila nénit, Imamájára azonban igen büszke volt. Imamát sokan megismerték az utcán. A háta mögött összehajolva a nevét suttogták, vagy felragyogó arccal köszöntek neki.

Imamával nagyon jól lehetett játszani. Egyedül Eszter néni tudott annyi mesét, mókát kieszelni, mint ő.

– Vajon Eszter néni is megnőtt tavaly óta? – kérdezte Kockás Petitől, aki mellette baktatott.

Panni egyidős volt Petivel. Kockásék az alattuk lévő lakásban laktak, s rá is Imama vigyázott az úton.

– Nagyon megnőtt! – bólintott Peti komolyan. – Az óvó nénik nem engedhetik meg, hogy a gyerekek utolérjék őket!

– De ha Eszter néni folyton csak nő, csak nő, csak nő… – Panni megtorpant.

– Akkor nem volna olyan magas toronyház, amelyikbe beleférne végül! – nevetett Imama. – Szerencsére nekünk már inkább az eszünk növekszik, a termetünk ugyanolyan marad.

A régi óvoda mállott vakolatú, öreg épülete sokkal távolabb volt tőlük. Ez a napfénytől szikrázó, új üvegpalota úgy bukkant eléjük a lakótelep egyik háztömbje mögül, mintha egyetlen éjszaka alatt nőtt volna ki a földből. Panni nyaralásuk előtt még a nyomát sem látta.

Hirtelen megállt. Alig hitt a szemének. Az óvoda nagy üvegtáblái között csillámlóan piros, kék, sárga és zöld pöttyök köszöntötték a széles falfelületről.

– Hiszen ez egy pöttyös óvoda! – kiáltotta hitetlenül.

– Bizony! – mosolygott Imama. – És mivel téged is Pöttyös Panninak hívunk anyukád után, nagyon kell igyekezned, hogy növeld a pöttyös óvoda jó hírét!

Belül olyan tágas, fényes tér fogadta őket, mintha mesebeli üvegpalotába léptek volna. A puha zöld szőnyeg selymes fűként simult a talpuk alá. A közös előtér fala is halványzöld volt. A kis szekrények előtt azonban összekeveredtek a nagyobb gyerekek a kisebbekkel. A kicsik csoportja volt a legnépesebb. Panni szeme hamarosan kiválasztotta a nyüzsgésből az ismerős arcokat. Senki nem hiányzott a tavalyi csoporttársai közül.

Márkus Zsuzsinak egészen rövidre nyírták a haját. Olyan volt így, mint egy kisfiú. Most is bohóckodott, ugrált, fintorokat vágott, azon igyekezett, hogy rá figyeljen mindenki. Bácskai Csibi zömökebb, szélesebb lett. Panni szerette Bácskai Csibit, mert az mindig megvédte a gyengébbeket. Még a nagyobb fiúk sem mertek kikezdeni vele, olyan izmos és ügyes volt. Cirok Rudi mindenkit túlkiabált, éppúgy, mint tavaly. Berényi Gabi nagyot nőtt, de a szeme most is félig hunyorgott, mintha szunyókált volna. És már szuszogott is. Panni hallotta, mert mellette állt. A kiscsoportosok között is ő volt a leglustább gyerek. Mindig álmosan pislogott, s ha tehette, hasra feküdt a szőnyegen. Kabók Hajni megint duzzogott valamiért. Folyton megsértődött, sokat nyafogott, ezért nevezték el Kabók Nyafinak. Egyedül Matyi Tamás maradt éppolyan kicsi és vézna, mint amilyen volt.

Valamennyien nagyon örültek egymásnak. Összekapaszkodtak, sikongtak, kacagtak, de egész idő alatt tudatában voltak annak, hogy megint van egy kisebb csoport az óvodában; félénken hüppögő, halkan nyüszögő vagy nyíltan bömbölő kisgyerekek. És ezek a csacsi, riadt kiscsoportosok már nem ők voltak! Nem bizony!

A nagycsoportosok összehajoltak, és nagyokat vihogva sutyorogtak egymással. Réti Andrea, aki tavaly még középső csoportos volt, rámosolygott Pannira, intett neki, és azt mondta leereszkedőleg:

– Csüsz!

– Mi az, hogy csüsz? – kérdezte Panni.

– Nyáron Ausztriában voltunk, és ott így köszönnek egymásnak a gyerekek. – Azért mondta olyan hangosan, hogy hencegjen vele.

Panni hirtelen nagyon megsajnálta az ijedt kiscsoportosokat.

– Ne sírj! – lépett oda egy maszatos arcú kislányhoz. – Itt nagyon jól lehet játszani!

– Anyu! Anyuuu! – visította a kislány. – Haza akarok menni! – Nem mehetsz haza. Te most óvodás lettél.

– Gyere vissza, anyuuu! Legyél te is óvodás!

– Anyukák és nagymamák nem járhatnak óvodába! – próbálta Panni túlkiabálni a kislányt, de az egyre csak zokogott. – Ha akarod, itt én leszek az anyukád meg a nagymamád. Jó? – tagolta a síró kislány fülébe torkaszakadtából. A kis bőgőmasina annyira meglepődött ettől az ajánlattól, hogy elnémult. Rábámult Pannira. – Hogy hívnak? – kérdezte gyorsan Panni, hogy lekösse a figyelmét.