Krusovszky Dénes

Levelek nélkül

– részlet –

© Krusovszky Dénes, 2023

„A régi trükk: Kapaszkodunk a világba,
és panaszkodunk, hogy nem ereszt.”

(Franz Kafka)

„Sok esetben az a rejtély, hogy nincs
semmiféle ok.”

(Albert Camus)

Egy

A golyóstollak idegesen surrogtak a lapokon, volt, amelyiknek a hegyével kopogtatták a papírt, egy másiknak a nyomógombját kattogtatta feszülten valaki, olykor sugdolózások óvatos foszlányait lehetett hallani, egy-egy elfojtott köhögést, lemondó sóhajt, ám mindez együttvéve mégiscsak valamiféle csendként telepedett a teremre. Tökéletlen, felfeslő, zaklatott csendként, amelynek több köze volt az élet eleven zajongásához, mint a hibátlan hallgatás embertelen tökéletességéhez. Legalábbis ez járt Koroknai fejében, miközben végigsétált a padok között. A tanár a szeme sarkából odapillantott egyik-másik dolgozatra, de közben ügyelt rá, hogy ne nézzen semelyikre túl sokáig, a diákoknak pedig véletlenül se hagyjon esélyt arra, hogy segítségért rimánkodó tekintetük találkozhasson az övével. Tudta, hogy a verselemzéstől szenvednek a legjobban, éppen ezért viszonylag sok verselemzést kért tőlük. Nem mintha azt akarta volna, hogy őt vagy a tantárgyát meggyűlöljék a gyerekek, csak hát arra gondolt, ha már veszítenivalója nemigen van, legalább kísérletezzen kicsit, hátha az erősebb ellenállással szembeszegülő mozgás a végén nagyobb haladásnak fog majd tűnni. Azt, hogy ne lenne veszítenivalója, persze csak magában fogalmazta meg így, bár néha elképzelte, mit szólnának ahhoz a kollégái, ha egy értekezleten felállva erről kezdene beszélni nekik, vagy milyen arcot vágna némelyik anyuka, ha ezzel érvelné meg egy szülői megbeszélésen, miért épp olyan jegyet ad drágalátos gyermekének, amilyet. Enyhe hidegrázás futott rajta végig váratlanul, valamiféle megszabadulás ígérete, ami aztán ugyanolyan gyorsan távozott is, ahogy megjelent.

– Tanár úr, ha ez most, érti, nem úgy alakul, azért javítózni lehet majd?

Meg sem kellett fordulnia, rögtön felismerte Szemán hangját, mintha egy lucskos szurdokból zengett volna föl, valahonnan a mutáláson túlról, de a felnőtt férfi tónusán még mindig jócskán innen.

– Egyelőre ne ezzel foglalkozzál – válaszolta, miközben a többiek kuncogása felkavarta kissé a terem nyugalmát.

Szemán csalódottan fordult vissza a szinte makulátlan papírlap felé, akkorát fújtatott, mint egy búvár, mielőtt újra lemerült a verssorok zavaros mélyére. Egyelőre csak a saját nevét meg a költemény címét sikerült felskiccelnie, de végre rászánta magát, hogy leírja az első sort az elemzéséből. A költő nevével kezdte, aztán megnyitott egy zárójelet, de itt ismét elakadt, mert nem jutott eszébe annak a szerencsétlennek a születési dátuma, pedig, gondolta, az már legalább egy fél pontot érne. Idegesen, lecsüggesztett fejjel koncentrált, hátha, és közben úgy szorongatta a tollát, mintha abból akarná kipréselni a megfelelő választ.

Amikor a terem végébe ért, Koroknai megtámaszkodott az ablak belső, fehérre mázolt párkányán, és szemüvegét megigazítva kinézett a városra. A szokatlanul erős tavaszi napfény éles kontúrt adott a látvány szabálytalan formáinak. Hunyorogva követte végig tekintetével a rendőrség régi, üresen álló épületének tetőgerincét az utca túlsó oldalán. Egy-egy hiányzó palánál önkéntelenül is elidőzött, ezek a sötétebb foltok szinte fekete lyukként vonzották magukhoz figyelmét a szikrázóan szürke háttér előtt. Már rég le kellett volna bontani ezt a tetőt, de miután kiderült, hogy azbesztes lapokkal van befedve, inkább békén hagyták, és azóta így várja sorsát, egyre foghíjasabban, vélhetően a galambok és a denevérek legnagyobb örömére.

Távolabb, a város tökéletesen sík képét csupán a lakótelep négyemeletes tömbházainak sora törte meg. Nem is olyan rég még ezek is éppolyan szürkék voltak, mint a szemközti palatető, aztán egy felújítás során úgy gondolták, barátságosabbak lesznek, ha sárgára meg kékre festik őket, de nem lettek barátságosabbak, csak a színük változott meg. A lakótelep mellett a park nemrégiben lombosodásnak indult fái vibráló, halványzöld foltként lebegtek szinte, akár egy kocsonyás klorofillfelhő, vagy egy növényi nyelven feltett titkos kérdés, melyre a környező kertvárosi utcák fegyelmezett sövényei adták meg a maguk ugyancsak rejtélyes válaszát. A gimnázium épületének három szintje nem emelkedett ugyan szédítően a város fölé, de ahhoz épp elég magas volt, hogy a pusztába épült utcák indokolatlanul kacskaringós hálózatát alaposan szemügyre lehessen venni a felső emeleti ablakaiból kinézve. Koroknai végigpásztázta a szeme előtt elterülő környéket, és némi elégedettséggel nyugtázta magában, hogy egyáltalán nem érzi egyhangúnak a látványt. Vörös, barna és szürkészöld sátortetők és nyeregtetők váltogatták egymást szabálytalanul, olykor egy-egy újabb ház grafitszürke lapos teteje úszott be a képbe, ha előrehajolt, balra egy nagyobb, sárga folt, a templomtorony széle is látszott még, egészen messze, a háttérben pedig a malomüzem hófehérre meszelt silói ragyogtak a napsütésben. Azon túl már csak mezők és szántóföldek, itt-ott egy-egy függönyként félrevont erdősáv, és néhány apróbb, ligetnyi facsoport bukkant elő. Alig akadt olyan irány, amerre ha elnézett, nem látta a várossal együtt rögtön a város határát is az ember.

Az ablak, amin keresztül Koroknai elmélázva bámult kifelé, váratlanul rezegni kezdett, a férfi hozzáérintette az ujjbegyeit a hideg üveghez, és egyre határozottabban érezte a kiszáradt gittben reszkető anyag vibrálását. Lepillantott az úttestre, és egy közelítő tűzoltókocsi súlyos, vörös vonulását vette észre. A szomszédos laktanyából indulhatott el a gép, és még a szirénáját sem kapcsolták be, csupán kék jelzőfényei forogtak baljóslatúan. Az iskolaépület sarkánál ugyanakkor a sofőr bizonyára határozottabban a gázra léphetett, és ettől moccantak meg a rosszul rögzített ablaktáblák. Mindez azonban csak néhány pillanatig tartott, hirtelen alábbhagyott a reszketés, és Koroknai ujjbegyei ismét csak a mozdulatlan anyag hűvösét érzékelhették. Valami motozást hallott a tanár, lassan visszafordult, és a legelső padnál rögtön meglátta, hogy egy ügyetlenül görnyesztett hát takarásában az egyik diák a telefonját nyomkodja idegesen. Miért gondolják, hogy nem veszem majd észre, miért bízik ebben vakon és kétségbeesetten minden egyes generáció vajon, erre gondolt Koroknai, aztán az öklébe köhintett, mintegy utolsó esélyt adva a békés megoldásnak, de minthogy akinek címezte, erre nem figyelt fel, kénytelen volt megszólalni.

– Csenge, légy szíves…

– Igen, tanár úr?

– Tedd ki a telefont az asztalra.

– De én nem is néztem…

– Ne vitatkozzunk, jó?

A lány méltatlankodva kikászálódott a padból, és színpadias mozdulatokkal a tanári asztal közepére fektette a csillámos tokba foglalt készüléket.

– Így jó lesz? – kérdezte nyersen, Koroknai szemébe nézve, aztán még hozzátette: – Egyébként csak anyám üzenetét olvastam.

– Hát persze – felelte a tanár –, mi mást? Majd ha befejezted a dolgozatot, válaszolhatsz is neki.

Amint a gúnyos kacajokból és együttérző sóhajokból álló zsigeri kórus hangja halványulni kezdett, ismét az írószerek motozása vette át a terem akusztikája fölötti uralmat. Koroknai a versre gondolt, néhány sort elmormolt magában, szinte meg is sajnálta a gyerekeket, hogy ilyen feladat elé állította őket, mert hát mi köze is van az ő életüknek ehhez az áporodott, keserű, irritáló és felkavaró hanghoz? Neki kellene megértetni velük, jutott eszébe, hogy nagyon is sok, és erre a gondolatra valami ellenállhatatlan émelygés telepedett rá, kissé mintha meg is szédült volna tőle, gyorsan megtámasztotta gerincét az ablakpárkányon. Ehess, ihass, ölelhess, alhass!

Ebben az állapotban talált rá ismét a reszketés, hirtelen azt hitte, a tűzoltókocsi tért vissza ilyen gyorsan, de nem moccant semmi odalent, a telefon rezdült meg a zsebében. Reflexből oda is kapott, aztán mégsem húzta elő. Miután az előbb elvette a lánytól a készüléket, nem érezte volna elegánsnak, ha ő meg elkezdi a sajátját nézegetni. Ugyanakkor ellenállni sem volt könnyű, a rezgés egyáltalán nem kellemetlen érzése lassan kúszott végig nadrágzsebétől a combtövén keresztül a rekeszizmai felé. Hiszen mindenki tudja, hogy ilyenkor órán vagyok, gondolta Koroknai, legalábbis azok, akikkel valóban kapcsolatban van, vagyis, folytatta a találgatást magában, alighanem olyan hívja, aki vagy nem ismeri eléggé, vagy akinek nagyon sürgős. De hát ismeretlenek nem szokták őt hívogatni, csakis valami sürgős dologról lehet szó. Visszafordult az ablak felé, és ő is előregörnyedt kissé, mint nem sokkal előbb a diákja, majd félig kihúzva a készüléket a zsebéből, a kijelzőre pillantott. Martinek Laci neve villogott rajta, erre nem számított, visszacsúsztatta a telefont a zsebébe, de még előtte félrehúzta a kis piros telefonkagyló-ikont, hogy ne rezegjen tovább. Martinek a barátja volt, talán az egyetlen valódi barátja az egész városban, akinek éppen ezért tudnia kellett, hogy ilyenkor tanít, és mégis felhívta. Nem hagyta nyugodni ez a gondolat, sőt olyannyira beszippantotta valami baljóslatú érzés, hogy miközben hosszan kibámult a mozdulatlanságba dermedt városra, azt sem vette észre, hogy az első padban ismét előkerült egy készülék, ezúttal Csenge szomszédjáé, amit immár nemcsak a két lány, de a mögöttük ülő fiúk is feszülten bámulni kezdtek. Vagy ha észrevette is, nem érdekelte különösebben.

Mit akarhat Martinek, egyre csak ez járt a fejében, aztán mégis valami más ugrott be váratlanul. Ahogy a háztetők fölé emelte a tekintetét, ahol lassú, mégis szemmel követhető vonulásban kelt át az égen néhány sovány bárányfelhő, és még távolabb valamivel, azaz még magasabban foszladozott egy hátrahagyott kondenzcsík, akár egy túl könnyen gyógyuló seb egy ápolatlan arcon, az jutott tehát eszébe, hogy hiába a friss tavaszi napsütés, mégis valamiképp koravén az égbolt a város fölött. Koravén és fáradt. Olyan petyhüdten lebeg odafönt, mintha bármelyik pillanatban a nyakukba zuhanhatna.

Ekkorra már-már arcátlanul hangossá vált a fészkelődés a teremben, Koroknai sarkon fordult, és miközben kimért léptekkel indult el visszafelé a padsorok között, karórájára pillantott. Még nyolc perc volt hátra az órából, de hogy ijesztőbb legyen, lefelé kerekített rajta.

– Öt perc, és beszedem a lapokat.

– De hát még jelző sem volt – szólt vissza valaki.

– Én vagyok a jelző – vágta rá Koroknai, és tovább menetelt a tanári asztal felé.

A diákok feszült kaparászással hordták föl a lapokra az utolsó sorokat. Most kell levonni a tanulságot, megfejteni a költeményt, összefűzni a széttartó gondolatmeneteket, az életrajzi utalásokat szétszálazni, az értelmezés napfényébe tartani a szöveget, és meglátni, amit mind ez idáig nem vettek észre, hiszen végre ott van előttük az egész, és csak le kell jegyezni, ha jut rá elég idő. Még Szemán is a papírja fölé hajolt, ahogy a tanár elhaladt mellette, és lázasan rótta alig kiolvasható, elnagyolt betűit. Úristen, mi lesz ebből, gondolta Koroknai, és gyorsan továbblépett, nehogy ihletett állapotában megzavarja a fiút.

– Ha elkészültem, kivihetem? – szólalt meg valaki Koroknai háta mögött. Az ideges tollsistergésben meglepően nyugodt, már-már kimért volt ez a hang.

– Persze, Léna, hozd csak ki – felelte a tanár, és a lány előtt heverő, apró betűkkel sűrűn teleírt lapra nézett. Nyilván Harsányi készül el legelőször, nyugtázta magában Koroknai, és nem is tudta, hogy ennek örül-e vagy sem. Jó, ha vannak húzóemberek egy osztályban, de az nem annyira jó, ha mindig ugyanaz a húzóember. Ez a Harsányi ráadásul úgy volt jobb mindenkinél, hogy ettől mégsem vált stréberré. Nem került erőfeszítésébe a tanulás, éppen ezért nem is tett úgy, mint aki rengeteget dolgozik az eredményért. Néha úgy látszott, unja a saját intelligenciáját, máskor, és ez volt a gyakoribb, a többiek erőlködését. Tulajdonképpen az volt a meglepő, hogy az osztálytársai mindezzel együtt kedvelték, sőt felnéztek rá, még akkor is, ha közeledésüket Léna időnként rideg távolságtartással fogadta. Koroknai valójában nem tudta megmondani, hogy mi motiválhatja a lányt, az irodalom aligha, ezt azért már jó néhányszor leszögezte a maga nem bántó, de kérlelhetetlen módján. A továbbtanulás sem lehetett egy nagy cél Harsányi előtt, ahhoz ugyanis kérdés sem fért, hogy pontosan oda fogják felvenni, ahová jelentkezett. Talán maga sincs tisztában azzal, mihez kezdjen az adottságaival, gondolta Koroknai, miközben a lány rezzenéstelen arccal lefektette a kék tintától elnehezült lapot a tanári asztal sarkára. Alighanem a minimumot hozza ki magából, futott át a férfi fejében, még ha az több is, mint az osztálytársai jó részének maximuma.

– Aki elkészült, kiteszi a papírt, és mehet kifelé – fordult körbe Koroknai a diákokra nézve. Minél hamarabb szeretett volna szabadulni, hiszen még mindig az motoszkált a fejében, hogy mit akarhatott tőle a barátja ilyenkor. Az egyre erősödő hangzavarban már csak páran ültek megfeszült izomzattal szomorú lapjaik fölé borulva. Néhány pillanat elteltével pedig csupán Szemán kínlódott egyedül, hogy valamiképp kicsalogassa fejéből az utolsó szavakat.

– Elég lesz most már, Márk – szólította meg békülékenyen Koroknai. – Értékelem, hogy nem adod fel.

A fiú összehúzott szemmel nézett a tanárra, mintha valami éles fény tűzne a terembe a férfi háta mögül.

– De valami még eszembe jutott, tanár úr…

– Engedd el, nem kell az már.

Szemán tétován átnyújtotta a lapot, Koroknai pedig, akár egy ásatáson előkerült cserépdarabot, amiről nem lehet eldönteni, hogy értéktelen vacak vagy fontos lelet, megforgatta maga előtt a papírt, és bizonyos elégedettséggel nyugtázta, hogy meglehetősen sok sort írt rá a gazdája. Hogy ezeknek a soroknak lesz-e értelmük, az más kérdés, de Szemántól önmagában a mennyiség is jelentős eredménynek tetszett.

Ahogy a fiú kicsoszogott a teremből, Koroknai ismét megérezte a telefon rezgését a zsebében.

– János, ott vagy? – szólalt meg egy türelmetlen hang a vonal túlsó végén.

– Azt tudod, hogy ilyenkor még tanítok? – próbált szigorúnak tűnni a tanár.

– Jól van, bocs, de figyelj, van itt valami…

Koroknait meglepte a barátja nyugtalan szuszogása, Martinekről sok mindent el lehetett mondani, de hogy izgága típus lett volna, azt nemigen. Ha már valamilyennek, hát inkább fásultnak mondta volna, bár ez sem lett volna pontos kifejezés. Az egész figura tele volt önellentmondásokkal, éppen emiatt érezte annyira üdítőnek a társaságát Koroknai. Martinek folyton fáradt volt, és mégis mindig újabb és újabb terveket forgatott a fejében, épp csak elmúlt negyven, és naponta váltogatta, hogy túl fiatalnak vagy máris borzasztó öregnek érzi magát. Frusztrálta, hogy kopaszodni kezdett, ezért milliméteresre vágatta a haját. Állatorvos volt, a munkájának élt, de abban az értelemben, ahogyan újabban felfogták az állatok iránti rajongást, nemigen lehetett volna fanatikus állatbarátnak tartani. Folyton elvágyódott, de szabadideje nagy részét, már amikor egyáltalán volt neki, a családi házuk csinosítgatásával töltötte.

– Mi az? – kérdezte végül megengedően Koroknai.

– Ide kellene jönnöd.

– Most?

– Amint lehet.

– De hova, és miért?

– A fényképeződ megvan még?

– Persze.

– Az, amivel a madarakat fotóztad régen?

– Mondom, hogy igen.

– Akkor hozd magaddal mindenképpen.

Hiába próbálta, Koroknai nem tudta kiszedni a barátjából, hogy mi is az, amit annyira meg kell néznie, de Martinek hangja kétséget sem hagyott afelől, hogy valóban érdemes csatlakoznia hozzá. Megbeszélték, hogy fél óra múlva találkoznak a déli bekötőútnál, a régi téeszlehajtó előtt. A tanár összerendezte a dolgozatokat, betette őket a „12. A” feliratú mappába, aztán beugrott a tanáriba, gyorsan a vállára kapta bőrtáskáját, és már rohant volna tovább, amikor az igazgatói irodából kiszólt utána egy éles hang.

– János, légy szíves, gyere be!

Koroknai megtorpant, aztán a homlokát dörzsölve megfordult lassan. Nem ellenkezhetett, és ha esetleg a sietségére akart volna hivatkozni, tudta, csak annál tovább tartaná bent az igazgatónő. Vassné finoman szólva sem a kompromisszumok embere volt, Koroknai megadóan lépett be az irodába, de csüggedtsége hirtelen elpárolgott, ahogy felfogta, hogy kettőjükön kívül van még odabent valaki.

– Engedd meg, hogy bemutassam az új kolléganőnket – mondta kimérten Vassné, és a vendégszéken ülő alak felé intett. Koroknai tett egy lépést előre, mire a másik a szoknyáját igazgatva zavartan felállt, és kezet nyújtott neki.

– Szegedi Borbála, szia, ha mondhatom.

– Persze, nagyon örülök, Koroknai János.

Már idejét sem tudta Koroknai, mikor jött legutóbb új tanár az iskolába, pontosabban fiatal új tanár. A környékbeli, hadra fogható nyugdíjasok elég sűrű amplitúdóval váltogatták egymást, ki meddig bírta fizikailag vagy szellemileg a reaktiválást, ahogy az igazgatónő előszeretettel nevezte a helyzetet. Hiába dolgozott már itt több mint tíz éve, mind ez idáig Koroknai számított a legfiatalabb pedagógusnak, illetve Szekeres, a hitoktató, de őt azért mégsem vették egészen tanárszámba a többiek.

– Borbála lesz az új angoltanár – szólalt meg Vassné –, azt mondtam neki, hogy ha bármilyen kérdése van, vagy segítségre lenne szüksége, hozzád nyugodtan fordulhat.

– Természetesen – vágta rá Koroknai, aztán néhány pillanatig még zavartan álldogált, őt ugyanis nem kínálta hellyel az igazgatónő.

– Lesz majd rendes bemutatkozás is az értekezleten – szólalt meg végül Vassné –, most egyelőre csak azt akartam, hogy találkozzatok.

– Értem, hát, akkor sok szerencsét. – Nem egészen ezt akarta mondani Koroknai, csak hirtelen ez csúszott ki a száján, Vassné fel is horkant, illetve valami morgás és nevetés közötti hang hagyta el a torkát. – Viszlát – préselte ki magából Koroknai, aztán kisietett az irodából. Még akkor is érezte, hogy vörösen lángol az arca, amikor a gimnázium mázsás nagykapuját kitárva, mint egy szökevény, meglódult az utcán… … …

Kettő

Még nem keltek fel, még mindig alszanak. Hogy az istenbe lehet ennyit aludni? Az asszony mezítláb lép ki a teraszra, a beton máris meleg a talpa alatt, jólesik megállni rajta. Hunyorogva néz fel, néhány eltévedt bárányfelhő várakozik gyámoltalanul az ég hibátlan kék legelőjén. A távolban, az utca felső részén valamelyik kertben már fűnyíró kattog. Sohasem lehet elég korán kezdeni, gondolja, nem lesz türelmesebb attól az ember, hogy nyaralót vesz magának. Náluk is lehetne már nyírni, csúnya a gyep, nem is gyep, csak annak hívják. Egy csatatér a fű és a gaz állóháborújában. A százszorszépeket szereti, azokat sajnálja, ha levágják, a kutyatejet nem. Gyerekkorában a szülei mindennap kiküldték a többiekkel együtt, hogy gyűjtsön kutyatejet az utcán. Széles utca volt, inkább tér, girbegurba árok futott végig a közepén, még egy kis fahíd is állt rajta. Hogy miért nem tudták egyenesre húzni azt az árkot? Senkit sem zavart, a libákat a legkevésbé, nem is utca volt az, és nem is tér, libalegelő a házak között. A kutyatej a csirkéknek kellett, de ha nem gyökerestől húzta ki, leszidták. Adtak neki egy kiskést, máskor nem volt szabad a késsel játszani, de ilyenkor kapott egyet, azzal kellett kifordítani a tövét. A kacsák a csalánt szerették, azt is kellett gyűjteni. A csalán valamivel feljebb nőtt, a nyirkosabb, árnyas részeken gyerekmagasságú volt. Letéptek egy-egy nagyobb szálat a fiúk, és úgy csapkodtak vele, mint az ostorral. A lányok meg sikítva rohantak előlük, ha utolérték őket, a bokájukra suhintottak. Mezítláb volt mindenki, csak ősszel vettek szandált vagy kiscipőt. Télen kalucsnit kellett húzni. A kalucsni nehéz volt, és mindig két-három számmal nagyobb. Lehúzta a súlya a lépéseket, nem lehetett benne futni.

Miért jut eszébe mindez? Végül is mindegy. Az ő udvarukban nem nőtt fű, az állatok kitaposták volna úgyis, nyáron por volt, ősszel sár, télen megfagyott sár a hó alatt. A hátsó udvarban a disznókat is kiengedték néha, hadd járkáljanak, aztán neki kellett visszaterelni őket. Volt vagy húsz kiló, a koca meg kétszáz, mégis hallgatott rá. De tényleg miért jut eszébe mindez, és éppen a gyepről? Úgy ért véget minden, akár egy villanás.

A szomszéd Venkék is ébredeznek, a férfi kora reggel már fürdőgatyában van, aztán egész nap nem is vesz fel mást. Lehet, hogy egész nyáron. Ha nem múlna el a jó idő, egy életet el tudna tölteni abban a röhejes sötétkék gatyában. De ki hibáztatná érte? Az asszony már teríti az asztalt. A viaszkosvászonból, ha sokat fekszik, nem jönnek ki hajtások. Na mit esznek vajon? Már megint tepertőt? Ilona most megy hátra a kiskertbe paradicsomért.

– Jó meleg van ma is – kiált oda neki a szomszédból, amikor észreveszi, hogy a teraszon áll.

– Forró nap lesz, Ilona – válaszolja, mert hát mi mást mondhatna. – Piacon voltatok?

– Voltunk. Megint jött az a jászapáti hentes.

– Hozott tepertőt?

– Hozott hát, szinte még meleg.

Sose fogják megunni, amióta szomszédok, azóta eszik a jászapáti tepertőt reggelenként, fürdőruhában. A strandra nem járnak el, csak itthon hordják a fürdőruhát. Már talán fel sem ismerné őket felöltözve.

Mocorgást hall odabentről, de nem jött még elő senki. Talán mégis felébredtek, csak az ágyból nem keltek ki. Az még, hogy a fiúk így alszanak, rendben van, nyári szüneten vannak. De hogy a férje se kel emberi időben. Venkék biztosan kiröhögik őket a hátuk mögött. Folyton kiröhögik egymást az emberek, egy nagy hahotázás az egész ország, aztán mégis mindenki olyan búval baszott.

A moslékot is neki kellett főznie hajnalban. Na tessék, már megint ezen jár az esze. Ment bele minden, száraz kenyér, krumpli héja, ráncos zöldség, aztán kukoricadara nagy kőművesserpenyővel kimérve. Félt, hogy az iskolában majd kiszagolják rajta a moslék bűzét, pedig át is öltözött utána. A többiek is nyilván főzték otthon, és senki nem szimatolta ki a másikon. Mégis, a félelem. Szép hosszú haja volt, útközben végig a tincseit szaglászta. Biztosan azért gondol itt erre folyton, mert faluban van. Egyik falu olyan, mint a másik. De hát ez sem igaz. Ez nem olyan, mint az a régi, az a régi nincs is már meg, ez meg nem is igazi falu többé. A levegő is más, a fények sem úgy esnek be az udvarra, a szagok, a hangok, az ég, össze nem lehet hasonlítani.

– Na mi van, a Venkék már reggeliznek?

A férje az, nem is hallotta, hogy kijött.

– Főztem le kávét – szól be neki.

– Tudom – feleli a férfi.

Benéz, a férje trikóban áll a nappali közepén, kávéscsészéből szürcsöl, borzas a haja. Hogy őszül!

– Ja, megtaláltad?

Valami morgás a válasz. Szívesen rágyújtana most. Több mint három éve leszokott már, és előtte sem dohányzott nagyon sokáig. Néha mégis úgy megkívánja, hogy legyen valami a tüdejében a levegőn kívül is. Nehéz füst, édes, keserű füst, egy kevés kátrány, csak néhány pillanatig, aztán a kifújás öröme. Mihály talán még örülne is neki, hogy megint csalódhat benne valamiért. Hogy ez sem sikerült, leszokni sem tud rendesen. Inkább nem adja meg neki ezt az örömöt.

Belép a szobába, Mihály már eltűnt, talán a mosdóban van, a kávéscsészét csak úgy kint hagyta az asztalon. Soha nem bírta Misinek hívni. Amennyire meleg volt odakint a beton, a linóleummal borított nappali annyira hidegnek tűnik. Lábujjhegyen tipeg el a kanapéig, mellette hagyta a papucsát. Valami reggelit kellene csinálni, a fiúk rögtön enni kérnek, ahogy felkelnek. Akár a farkaskölykök, folyton csak a kaját követelik. Esznek, aztán eltűnnek, olyankor már hozzájuk sem szabad szólni. De amíg éhesek, itt nyafognak körülötte. Kinyitja a hűtőt, nincs benne sok minden, muszáj lesz délután boltba menni. Tojást vesz elő, tegnapelőtti kenyeret, olajat. Akkor bundás kenyér lesz, azt úgyis szeretik. Igaz, megüli tőle az olajszag az egész házat, de majd kiszellőztet.

Nyílik a fürdőszoba ajtaja, Mihály jelenik meg, a haja szépen lefésülve, mintha a bajszán is igazított volna. Érezni a szappan illatát, megmosakodott, de ugyanaz a trikó van rajta. Érdekes, hogy a bajsza nem őszül még, a halántéka már egész fehér, a bajsza tiszta fekete.

– Bundás kenyeret csinálsz?

– Azt, jó lesz?

– Jó. Horgászni megyünk a fiúkkal.

Erre nem mond semmit, minek? Ez a horgászat is olyan, hogy úgy mesélik, mintha rá tartozna, de sose hívják. Minek is hívnák, persze, úgyse menne. De nem is hívják. Bólint egyet, vagy csak dünnyög egy ühümöt, el van rendezve. A férje odalép a fiúk ajtajához, bedörömböl. Ököllel veri, de mosolyog közben.

– Lusta dögök, kifelé! Nyugdíjba mennek a pontyok, mire felkeltek!

Zaj hallatszik bentről, nyikorgó ágykeret, függönykarikák kocogása a karnison, elnyújtott ásítás.

– Jövünk már! – kiabál az egyik, aztán röhögnek.

A tojásokat egy régi, lepattant szélű tányérba üti, ezt használja keverőtálnak. Meghinti egy kevés borssal, sóval, önt hozzá egy korty tejet, aztán villával nekiáll felverni. Nem kell, hogy habos legyen, de muszáj alaposan elkeverni. Mindig is szerette a villa kopogását a teli tányér falán. A serpenyőbe öntött olaj pattan egyet-egyet. Az első szelet belemerül a felkavart tojásba, a halványsárga anyag szétárad a kenyér pórusaiban. Megfordítja, megnyomogatja kicsit a villa fonákjával.

– Mit eszünk?

Egy borzas fej bukkan fel az ajtórésben. A kisebbik jön ki először, kisgatyában, pizsamának használt kinyúlt pólóban. Nézi a konyhapultot, egy újabb szelet kenyér mártózik meg a tojásban. Nyami, mondja, aztán közelebb lép, és átöleli hátulról az anyja derekát.

A nagyobbik is előkerül, az is kisgatyában, pólóban. Észreveszi odakint az apját a fészer előtt, inkább arrafelé indul el.

– Kint eszünk? – kérdi a kisebb, és lazít az ölelésen.

– Túl meleg van, együnk inkább bent.

– De Venkék is kint esznek.

– Nekik árnyékol a nagy fa.

A gyerek csalódottan megy arrébb, rájön, hogy a bátyja már nincs ott, elkezdi keresni.

A tálalótányéron már ott sorakoznak a bundás kenyerek, forrón, mint a nap. Még meg kell teríteni, persze a fiúk eltűntek. Elővesz négy alátétet, négy tányért, poharakat, szalvétát hajtogat, az ablakon át kinéz a többiekre. Egy pecabottal bíbelődnek, feltekerik az orsót, aztán leeresztik, majd ismét fel. Biztos van valami értelme. Mihály mutogat nekik, mintha ő olyan nagy szakértő lenne. Mielőtt ezt a házat megvették, soha nem beszélt a horgászatról. Azt is csak utólag mesélte, hogy gyerekkorában eljárt valami bányatóra. Most meg már ő a környék főpecása. Jellemző egyébként. Olyan felszerelést vásárolt össze, hogy Venk csak a szakállát húzogatta ámultan, mikor megmutatta neki.

Az asszony megkopogtatja az ablakot, a fiúk fölkapják a fejüket, és már szaladnak is befelé. Mihály bosszúsan tekergeti még egy darabig a zsinórt, biztosan összegabalyodott valahol.

Amikor a férje kinézte ezt a házat, azzal érvelt, hogy mindig is tóparti nyaralót szeretett volna. Mondjuk a tópart kicsit lejjebb van, de végül is értette, miről beszél a másik. Elhozta magával, hogy megmutassa neki, akkor derült ki, hogy ő már többször is megnézte korábban. Mikor volt rá ideje? Hát nem volt valami szép. A palatető lyukas, a vakolat koszos, odabent meg mint valami nyomortanya. A gázrezsó is úgy volt itt hagyva, ráégett ételmaradékkal együtt. Próbált hozzá jó arcot vágni, de ő csak a rengeteg munkát látta benne. Gondolj bele, mondta a férje folyton, gondolj bele, milyen lehet. Próbált belegondolni, nem nagyon ment. Hogy bírtak így élni, akik előttük laktak itt? Az ingatlanos nem árulta el, miféle emberek voltak. Akkoriban kezdtek gazdát cserélni a házak. A parasztportákat kettévágták vagy néha háromba is. Nyaralónak nem kell akkora udvar. A tóparthoz közelebbi rész addigra már beépült, a falu felső vége is hirtelen értékessé vált. Befektetésnek is jó lesz, ezt duruzsolta a férje hazafelé az úton. Nem tudtam, hogy befektetést keresünk, válaszolta neki. Az meg persze megsértődött. Hát most már talán csak megengedhet magának egy ilyen kis házat, eleget dolgozott érte. Nem állt le vele vitázni. Hazaértek, Mihály még mindig duzzogva vissza is telefonált rögtön, hogy kell nekik.

A fiúk imádták az első pillanattól fogva, hogyne imádták volna. A tópart nekik olyan volt, mint egy dzsungel. Minden nyáron vissza is vadultak kicsit, aztán ősztől lehetett megint illedelmességre nevelni őket. Nem is akartak soha más helyre menni attól fogva, hogy ez meglett. Az osztálytársaik már elkezdtek utazgatni, kirándultak Olaszba, Németbe, volt, aki Spanyolban is járt már. Ezek meg folyton csak a tóhoz akartak menni. Hát akkor ő ezt a kertet fogja nézni, nem a tengert, végül is bele tudott nyugodni. Más választása nem volt. Lassanként újítottak fel mindent. Először ácsokat kellett szerezni, hogy a gerendák ne ázzanak tovább. Mihály hozott egy csapat cigányt. A nagy bajuszú főnök odalentről dirigált, fönt meg a fiatalok félpucéron futkostak a tetőn. Attól félt, hogy majd valamelyik leesik, de ügyesek voltak. Dobálták lefele a rossz palát, még kesztyűt se húztak. Csak úgy szállt az azbesztes por, persze akkor ez még senkit nem érdekelt. Szépek voltak amúgy ezek a fiúk. Csak úgy feszült az izmuk, és olyan barna volt a bőrük, szinte négernek tűntek. Egyszer Mihálynak el kellett mennie, róla meg biztosan megfeledkeztek, pedig csak a boltba ugrott ki. Ahogy jött be a kertbe a szatyrokkal, látta, kint áll két cigány fiú a tető peremén, és a marokra fogott nagy farkukkal onnan pisálnak lefelé. Oda se mert nézni, de végül is csak odanézett.

A gyerekeknek málnaszörpöt készít a reggelihez, szódával. Ereszt a szifon nyaka, pedig nemrég raktak bele új tömítést. Sziszeg, mint valami kígyó. Már új korában is eresztett, úgy látszik, ez ilyen, mindig is ereszteni fog. Ezt is meg lehet szokni. Rohannak be a fiúk, a nagyobb csípővel félrelöki a kicsit az ajtó előtt, az próbál visszalökni, de addigra a másik már rég bent van. Elég ügyetlen szegény. Ha az embernek két fia van, inkább békefenntartónak kell lennie, mint anyának. Folyton hadakoznak, észre se veszik, de állandóan küzdenek. Ez a természet rendje, Mihály folyton ezzel jön, mintha még mindig állatok lennének.

– Mossatok kezet! – kiált rájuk.

– Ne már!

– De már.

Úgy dörzsölik a tenyerüket a víz alatt, mintha büntetésből kéne.

Mihály is jön befelé, újsággal a hóna alatt. Tegnapi, de ez mindegy. Venkéknek jár, azok adják át, ha már kiolvasták. A fiúk kirontanak a mosdóból. Hogy lehet folyton száguldozni?

– Na!

Ha az apjuk kiabál rájuk, arra valamelyest lelassítanak.

Kikapnak egy-egy kenyeret, és széttépik. Úgy szeretik enni, hogy előbb a puha résszel végezzenek, utána külön elrágcsálják a héját is.

– Van valami érdekes benne?

A férfi kinéz az újság fölött.

– Csak a szokásos.

Mindig ezt mondja, pedig biztos mondhatna mást is. Nem akar beszélgetni. Úgy reggelizik, hogy az újságot tartja maga előtt, mint egy függönyt. Jobb nem hozzászólni. Ha végez, úgyis ott hagyja majd az asztalon, és akkor ő is el tudja olvasni.

– Egyetek zöldséget is – szól rá a fiúkra. Csak piszkálgatják az uborkaszeleteket, mintha undorodnának tőle. – Eldöntöttétek már, hova mentek?

– A Kis-Tiszára – dünnyögi a nagyobb tele szájjal.

– Találtunk a múltkor egy mellékágat – teszi hozzá a kicsi –, azt akarjuk kipróbálni.

– Miért, mi van ott? – néz rájuk kíváncsian.

– Ezt akarjuk kideríteni mi is – feleli a nagyobb félvállról.

– Hát akkor egyetek még, hogy legyen erőtök.

Ha bárki is megkérdezte volna húsz évvel ezelőtt, hogyan képzeli az életét, biztosan nem jutottak volna eszébe az ilyen reggelek. Pedig gondolhatott volna rá már akkor is, hogy ez lesz. Minden a helyén van, néz körbe. Minden épp oda kerül, ahova való. Az anyja már csitrikorában kinézte neki az egyik szomszéd fiút. Antalnak hívták, egyébként helyes gyerek volt. A nővére úgy szólította, Antus, ez tetszett neki. Csak hát sose akart volna paraszthoz hozzámenni, az Antust meg nem érdekelte más, csak a gazdaság. Mindegy is, mire gimnazista lett, a szülei is beletörődtek, hogy neki más elképzelései vannak. Anyuka soha nem tudott ezeknek örülni, és ebből nem is csinált titkot, de akadályozni sem akarta már. Mindennap kora reggel be a busszal, aztán délután vissza. Mindenki azt hitte, hogy nehéz lesz neki a sok utazás, pedig azt szerette a legjobban. Télen még sötét volt, amikor kigyalogolt a megállóba, és sötét, amikor visszaért. Fél évig szinte csak sötétben látta a falut, de annyi is elég volt belőle. Ha túl hamar ért ki, behúzódott a bádogból eszkábált megálló sarkába, és dudorászva énekelt. Amikor énekelt, kevésbé fázott. És kevésbé félt egyedül. Később már akkor is énekelt, ha nem egyedül volt. Talán akadt olyan is, aki bolondnak tartotta emiatt. Olyan könnyű valakit bolondnak tartani. De végül is elég jól tanult, szóval nézhették akárminek. A nagy Ikarus, ha megjött, úgy fújtatott, mint egy fáradt állat. A sofőr mindig kedvesen köszönt neki, és ha egyszer-egyszer nem állt ott a megállóban, másnap mindig megkérdezte, minden rendben van-e. Nem lehetett mást mondani, csak hogy igen.

– Van még kávé? – A törlőrongyba dörzsölgeti Mihály a bajuszát, pedig tett ki szalvétát is.

– Kell lennie – feleli –, nagy adagot főztem.

Már a sportrovatnál jár, akkor hamarosan végezni fog.

Ránéz a fiúkra, elfeleznek egy szeletet. Ritka összhang. Két oldalról tépik a kenyeret, tiszta olaj a kezük.

– Ne idétlenkedjetek már, van kés is a világon.

Mire kimondja, cafatokban hullik az asztalra a kenyér.

Az jut eszébe, délután kimegy ő is a strandra. A fiúk hazajönnek megebédelni, nem délben, persze, ahhoz korábban kéne kelni, de mondjuk kettőkor. Mihály utána mindig ledől, a gyerekek meg mennek is vissza a partra egyből. Ha a bevásárlást elintézte, és még nem nagyon fáradt, tényleg kimegy egy kicsit. Ötkor már nem tűz úgy a nap. Tavaly is egyedül járt ki, és milyen jó volt. Mondjuk az elején feszengett. Nem szokás egyedül járni, de aztán megszokta ezt is, mint az éneklést a buszmegállóban. Ha megnézik, annyi baj legyen. Mondjuk nem is őt nézték. Sokszor eszébe jut, volt itt egy német család. Hogyan keveredtek vajon ide? Amikor a gyerekek az apjukkal játszottak a vízben, az asszony úgy napozott, hogy levette a melltartóját. Hogy bámulták a férfiak. Olyan nagy, kerek holdudvara volt az asszony mellbimbójának, még ő is megnézte magának.

Oldalra sandít a férjére, és egy elszabadult tincset simít vissza a füle mögé. A férfi továbbra is az újságot bújja, azt se veszi észre, hogy az asszony arcán enyhe pír fut át… … …

Három

Az üvegtetejű ravatalozó úgy felmelegedett a délelőtti szikár napsütésben, akár egy fóliasátor, hiába állt kitárva a temetőkert felé a kétszárnyú ajtó, ugyanaz a kocsonyás forróság reszketett kint is, mint odabent. Régebben a kis pavilonépület köré ültetett fák árnyéka ígért némi enyhülést a meleg napokon rendezett temetések gyászolóinak, most azonban gyakorlatilag akadály nélkül bukott át a perzselő fény a csupasz ágak között. A temetkezési vállalat munkatársai egy-egy üléssort alakítottak ki a terem két oldalán, összesen sem sokkal több mint egy tucatnyi fekete bársonnyal kipárnázott széket készítettek elő, a többi ott állt egymásra halmozva a ravatalozó függönnyel leválasztott hátsó traktusában, de még így is maradt jó pár üres hely. Koroknai előre figyelmeztette őket, hogy alig néhányan lesznek csupán, és hogy éppen ezért, illetve az elhunyt vélhető akaratának is megfelelően, a lehető legkevesebb cicomával haladjanak végig az ilyenkor elkerülhetetlen lépéseken. Úgy tűnt a megbeszélések során, hogy felfogták, mit kér tőlük, amikor azonban váratlanul felcsendült a falra rögzített hangszórókból A paradicsom meghódítása Kovács Kati előadásában, arra gondolt, mégiscsak jobb lett volna alaposan végigmenni a részletkérdéseken.

A Fekete Rózsa Kft.-t egyébként az öregek otthonában ajánlották, Koroknainak már ismerős volt a cég neve, többször is látta a hirdetésüket az otthon folyosójára kihelyezett faliújságon, és minden alkalommal hümmögve nyugtázta, hogy végül is ilyen kendőzetlenül reklámozzák magukat a lakók és a látogatók előtt. A hirdetés aljáról rendre hiányzott jó pár letéphető telefonszám, de azért odáig nem merészkedett egyszer sem, hogy maga is hazavigyen egy cetlit, hátha később szüksége lenne rá. Amikor azonban Katalin nővér említette neki, hogy ők általában a Fekete Rózsával szoktak dolgozni, Koroknai nyomban arra gondolt, megspórol magának néhány órányi nyomasztó internetes keresgélést és telefonálást, ő is ezzel a céggel veszi fel a kapcsolatot. Habár az anyjával, amíg egyáltalán tudtak beszélni, alig ejtettek szót a temetéséről, mégis úgy sejtette, hogy az asszony távoztában is a legkisebb feltűnést akarná kelteni. Egy dolog pedig egészen biztos volt, ezt ugyanis többször, már-már idegesítően sokszor elismételte az anyja egy időben, mégpedig az, hogy hamvasztásos temetést szeretne. Pontosabban nem ezt hajtogatta, hanem azt, hogy a koporsóktól rögtön hánynom kell, ahányszor csak szóba került egy-egy távoli ismerős vagy régi munkatárs hagyományos keretek között lezajlott temetése.

Ezt végül is teljesen megértette, hiszen gyerekkorából pontosan emlékezett arra a rémületre, amit a régi fotósdobozban való turkálás során érzett, amikor a kezébe akadt a nagyapja temetésén készült felvétel. Addig nem is tudott arról a képről, ami nyilván nem véletlenül került a dombornyomott borítójú nagy családi album helyett a cipősdobozba a sok túlexponált vagy foltosra fixált rossz fotó közé. Nem elég, hogy nagyapjának koporsós temetése volt, de a ravatalon nyitott koporsófedővel helyezték el az öreget. Egy időben, titokban, újra meg újra előkereste a felvételt, valóságos hidegrázást kapott a papa élettelenül felmeredő nagy, fehér orra láttán, mégsem bírta levenni róla a szemét. Attól meg külön is viszolyogni kezdett, hogy a kép tanúsága szerint ő maga is ott volt a halott közvetlen közelében csecsemőként, a végtelenül fáradtnak tűnő, beesett arcú anyja karjában.

– Urnát szeretnének vagy szórást? – kérdezte a Fekete Rózsa ügyvezetője, miután a hamvasztás kérdésén túlléptek az első megbeszéléseik egyikén.

– Szórást?

– Ez ma már igen kedvelt forma – magyarázta a temetkezési vállalkozó –, van erre kijelölt parcellánk is, de kérésre temetőn kívüli opciókat is tudunk ajánlani.

– Ezt hogy érti?

– Van, aki részben vagy egészben egy kedvelt helyén kéri hamvainak elszórását, van, aki repülőről szeretné szétszóratni magát, illetve olyan is, aki folyóba kéri a szórást.

– Errefelé nincs is folyó.

– Hát igen – vakarta meg a tokáját a férfi –, nem minden oldható meg helyben.

Végül is az urnás temetés mellett maradtak, az anyja sírhelye már úgyis megvolt, sőt ahhoz is ragaszkodott az asszony, még az otthonba való bekerülése előtt, hogy a férje sírkövére véssék fel az ő nevét is, egyelőre évszámok nélkül. Koroknai nem egészen értette, minek kell ez, aztán amikor meglátta, hogy az anyja a leánykori nevét faragtatta bele cirkalmas arany betűkkel a fekete márványtáblába, bizonyos értelemben felfogta az asszony eltökéltségének okát. A bátyja, aki finoman ritkuló hazalátogatásait rendre egybekötötte apjuk sírjának felkeresésével, attól fogva minden alkalommal a szokásosnál is keserűbben hagyta el a temetőt, és ha csak lehetett, úgy szervezte, hogy utána már ne is kelljen az anyjukkal találkoznia.

András most ott ült Koroknaival szemben, a ravatalozó idegesítően nyikorgó székén, felesége kezét szorongatva, feszült, kiismerhetetlen ábrázattal. Miután Katalin főnővér felhívta a hírrel, ő pedig az út szélére parkolt kocsiban próbálta végiggondolni a fáradtság és a rémület különös kavargásával a fejében, hogy akkor innen hogyan és merre tovább, nem kereste ki azonnal a testvére nevét a telefonjában. Önmaga számára sem volt egészen világos, hogy miért, de úgy érezte, előbb látnia kell az anyja holttestét, mintha még elképzelhető lett volna, hogy nem is halt meg egészen, hogy valamit félreértettek csupán az otthonban, netán egyenesen egy ostoba tréfát űznek csak vele. Nehogy hiába zavarja éjszaka a bátyját, ez járt az eszében, amikor ismét beindította az autót, még ha közben tudta is, hogy ostobaság, hogy csupán a felesleges és nem is egészen őszinte remény rossz helyre bekötött, vagy még inkább, be sem kötött, szabadon lifegő, rojtos kábelvégződése mindez. Egy leszakadt elektromos vezeték az éjszaka sötétjében, ami halálos magabiztossággal várja, hogy valaki óvatlanul lehajoljon érte, és ő már mozdult is. Ám minden kétséget kizáróan halott volt az anyja, amikor Koroknai belépett a szobájába, és az ágya mellé állt. Halott volt, de mintha ezzel együtt kissé vissza is fiatalodott volna, legalábbis a ráncai nem tűntek olyan mélyre gyűrődőnek, mint akármikor korábban, és a szemhéja is mintha feszesebben burkolta volna be a szemgolyóit, amelyek talán a lélek, vagy valami más, a nő testében lakozó idegen súly távoztával, úgy látszott, finoman megduzzadtak. A tanár végigsimított az asszony ősz haján, és ugyan valahol arra számított, hogy elsírja majd magát, csupán szipogott néhányat, a hirtelen rátelepülő nyugalomtól némileg feszengve felnézett az ajtóban álló főnővérre, talán rá is mosolygott, és úgy kérdezte, most mi a teendő.

Végül az épület előtt, a sötét parkolóban téblábolva hívta fel a bátyját, miután az éjszakai portástól kért egy szál cigit. Nagyon régen gyújtott rá utoljára, kicsit ügyetlenül pöfékelt az első slukkokkal, aztán sikerült felidézni a régi reflexeket, és a harmadik-negyedik szívást már viszonylag hatékonyan tüdőzte le. Jó néhány kicsöngés kellett, mire András álmos hangon felvette a telefont.

– Te vagy az, Jani? Mi a helyzet?

– Helló, ne haragudj, figyelj, az van, hogy anya meghalt.

Hosszú csend következett, Koroknai pedig azon gondolkodott közben, hogy mi az istenért kért vajon elnézést a testvérétől. A rossz hír miatt, vagy azért, mert felkeltette? Egyikről sem tehetett, nyilván, utálta magában ezt a megalázkodó ösztönt, ami az érzéseit vagy a megfontolásait is jóval megelőzve, még egy ilyen helyzetben is utat tört a szavain át. Hiszen egyáltalán nem gondolta úgy, hogy bárkinek is, különösen a bátyjának, bocsánatkéréssel tartozna ebben a pillanatban.

– Bassza meg – fújtatott a telefonba András. – Mikor történt?

– Másfél, két órával ezelőtt kábé.

– De hogy?

– Semmi különös, azt mondják, az éjszakás nővérnek tűnt fel, hogy nem hallja a szuszogását, amikor a szobája előtt elment.

– Ennyi?

– Aha.

– Bent vagy nála?

– Igen.

– Odamenjek?

– Felesleges, most biztosan, majd szólok, ha szükség lesz rá.

A halottszállítók még jó ideig nem érkeztek meg, Koroknai többször is lement, egy-egy újabb szál cigit kunyerálni a portástól, az pedig végül inkább az egész dobozt neki adta, és még pénzt sem fogadott el érte cserébe.

A ravatalozóban nem javult a zenei helyzet, miután Kovács Kati elbúgta az utolsó sorokat a Vangelis-dallamra írt kényszeredett szövegből – Ha az ember él az emberért, a küldetés véget ért –, Koroknai minden erejével igyekezett kirekeszteni az utána következő zenéket a hallójárataiból. Vastagon csorgott a verejték a hátán, érezte, hogy a fekete zakó alatt rátapad bőrére az ing, megpróbált úgy ülni, hogy ne érintkezzen a teste a szék támlájával, de ne is dőljön előre túl feltűnően. Úgy érezte magát, akár egy karót nyelt gépírónő, aztán arra gondolt, hogy talán már nem is léteznek gépírónők.

Az egyházi temetést Koroknai egyértelműen kizárta a lehetőségek közül, kevés embert ismert, aki az anyjánál elszántabban szidta volna a tökkelütött reformátusokat meg a szenteskedő katolikusokat, akárhányszor felmerült valami hitéleti téma. András tett ugyan egy lagymatag kísérletet rá, hogy nem lenne-e mégis úgy illendő, ha az apjuknak református temetése volt, az anyjuknak is az legyen, ám miután Koroknai felidézte, mit mondott az asszony, amikor a püspök néhány éve a városba látogatott, a testvére is belátta, hogy ezt mégsem érdemes erőltetni. Azt a lehetőséget ugyanakkor mindketten elutasították, hogy ők maguk mondjanak búcsúztatót, pedig a temetkezési vállalkozó szerint ez egyre népszerűbb megoldás, ahogy hozzátette, talán az amerikai filmek nem elhanyagolható hatására. Végül András vetette fel, hogy a temetkezési cég embere olvasson fel egy alkalomhoz illő szöveget, amit Koroknai kiválaszt, hiszen, ahogy a bátyja fogalmazott, nem épp az ilyenekre jó az, amit tanultál? A kellemetlenkedő megjegyzést a tanár rögtön el is engedte a füle mellett, annál is inkább, mert azon nyomban támadt egy ötlete.

Amint elhangzott az utolsó dal – a Time to Say Goodbye Andrea Bocellitől –, előlépett a Fekete Rózsa ceremóniavezetője, és egy bársonnyal borított mappát helyezett a ravatalozó két széksora között álló emelvényre. A harmincas éveiben járó fiatalember, aki ránézésre a temetkezési vállalat főnökének a fia lehetett, egy torokköszörülés után a kinyitott mappában heverő papírlapról kezdett olvasni.

Másnap volt a temetés. Egy bráhmin frissen borotválva, a vallás előírása szerint megfürödve, vette át a halottat, hogy az ősrégi szokásoknak megfelelően adja át az enyészetnek. A borbély végigborotválta a halott testét, gondosan eltávolított róla minden szőrszálat. Azután beburkolták dhutijába. Fia a legszebb, legdrágább holmit akarta ráhúzatni, de a szatjagraha hívei tiltakoztak ez ellen. Egyszerű gyapotban fektették fel a halottas hordágyra, a két hosszú rúdon kifeszített szalmakötegekre. Összekötözték hüvelykujját és lába nagyujját. Azután lehúzták róla a khaddart, egy törülközővel borították le, arra szalmát kötöttek és virágokat hintettek. Négy bráhmin vállára vette a hordágyat, elindultak a szűk sikátorokon keresztül a főút felé. Asszonyok nem követhették a menetet. Otthon maradtak és sírtak.

A fiatalember meglepően gördülékenyen és magabiztosan olvasta a szöveget, a sok idegen név sem fogott ki rajta, bizonyára gyakorolt a szertartás előtt. A tanár körülnézett a teremben, minden arc a felolvasó felé fordult, de nem mindegyiken ugyanaz a kifejezés ült. Bakó mélabúsan, lebiggyesztett ajakkal hallgatta a szöveget, alighanem fejben egészen máshol járt. Martinek Laci és Éva érdeklődéssel követték a mondatokat, az anyja volt kolléganői fegyelmezetten, kimért szipogással adóztak a produkciónak, András viszont összevont szemöldökkel, a hőségtől kipirult arccal bámult szigorúan a pulpitusra.

Elöl egy bráhmin égő fahasábot és forgácsot lobogtatott egy rézedényben. Letették a hordágyat az úttestre, a halott szájába nedves rizsszemeket dugtak. Azután mentek újra tovább. Amíg a Gangesz-ágig elértek, még kétszer ismételték meg ezt a szertartást. Ha a halottban van még élet, bizonyára felneszel a rizsre és megmozdul. Az istenek is tévedhetnek, talán másnak a lelkét ragadták el, mint akiét akarták. Amíg a testet el nem hamvasztották, addig az istenek tévedését még jóvá lehet tenni. A hamuvá égett embert már Brahmá maga sem támaszthatja fel.

Villamoskocsik, autók, lassan gördülő bivalyszekerek között méltóságteljesen vitték a holttestet. Csatterdzsi babu lelke már messze járhatott.

A Gangesz-ág partján fahasábokból máglyát emeltek. Tetejére fektették a holttestet. Most a törülközőt is levették róla, csak a virágokat hagyták rajta. A vezető bráhmin szárított tehéntrágyát helyezett a halott mellére, hogy az utolsó illat, ami földi maradványait a túlvilágra füstöli, a szent állatra emlékeztesse. Következtek a varázsigék. A testnek kilenc nyílása van, melyeken át a bűverő a túlvilágból beléje hatolhat. Ezeket a nyílásokat szent szövegekkel kell lezárni. A bráhmin olvasztott vajat csepegtetett két szemébe, orrlyukaiba, szájába, köldökére, és egészen ráhajolva ajkával érintette, nehogy a varázsszavak elsuhanjanak a nyílások mellett. A jelenlevők maroknyi rizst tömtek a szájába. Ez volt utolsó búcsújuk tőle.

Fellobogott a szalma a máglya négy sarkán, a láng éhesen nyaldosta körül a rőzsével borított tetemet. A fahasábok is tüzet fogtak, az ég felé nyújtóztak a lángnyelvek, körülkígyózták Csatterdzsi babut, belekaptak, sisteregtek, sziporkáztak, falták a halott zsákmányt. A szalma, mellyel Csatterdzsi csuklóját átkötötték, lángra lobbant. A karja lassú ívet írt le, felemelkedve, azután oldalt omolva, mintha pillanatra életre kelve búcsút intene.

A fiatalember itt tartott egy pillanatnyi szünetet, úgy tűnt, kezd fáradni, a hirtelen csöndet többen is arra használták ki, hogy illedelmesen köhintsenek néhányat. A Koroknaival szemközt ülő idős asszonyok egyre elkeseredettebben legyezték magukat valami papírlappal, amit a táskájukból húztak elő még a zenés szakasz alatt. A tanár tekintete egy pillanatra találkozott a bátyjáéval, András felvont szemöldökkel, kérdőn nézett rá, Koroknai nem reagált semmit, benyúlt a zakója zsebébe, és egy fekete szegélyes vászon zsebkendővel, hiszen csak most jutott eszébe, hogy ott van nála, alaposan végigtörölte gyöngyöző homlokát. Néhány sort, amit nem érzett az alkalomhoz illőnek, kihúzott a szövegből, és most elégedetten állapította meg, hogy egyáltalán nem is érezni a hiányukat.

A hindu gyászoló menet már elvégezte vallásos fürdőjét – folytatta a fiatalember. – Tisztes távolságban álltak Haimantitól, aki a halott hússzagú füstjébe bódulva állt még mindig a ravatal előtt. Senki sem merte elmélyedésében zavarni, senki sem akarta figyelmeztetni, hogy neki is meg kell fürödnie, mert a hulla beszennyezi az élőt. Szantilál többször hangosan köhintett. Ravázsikai a torkát köszörülte, így akarták figyelmeztetni Haimantit. A fehér asszony végre magához tért. Elfordult a máglyától, lassú léptekkel elindult a folyó felé. Mind mélyebbre ment a lépcsőzetes parton be a vízbe. Már derékig értek a hullámok. A szent Gangesz, amely a tejútról folyt le a földre, szelíden simogatta átforrósodott testét.

Néhány csepp vizet fröccsentett homlokára, merően a napba nézett, azután megkönnyebbülten, megtisztultan indult a part felé. A tüzelő napon hamar megszáradt lába és ruhája. Belépett sarujába, fejére húzta szárijának felső szárnyát, határozott léptekkel elindult a közeli Kálíghat felé. Virágot vitt Kálinak, szent Gangesz-vizet fröccsentett a lingamra, imádkozott a félelmetes bálvány előtt, kecskét áldozott neki. Csatterdzsi babu ártatlan véréért hadd hulljon a félénk kecske ugyancsak ártatlan vére. Minden ártatlan lénynek meg kell halni. A halálban van a feltámadás. A test elpusztul, az eszme diadalmasan él tovább.

Néhány pillanatig kitartotta a mondatvégi csendet a fiatalember, majd egy nyugodt mozdulattal, szinte már a szövegvégi emelkedettséget továbbgördítve, becsukta maga előtt a mappát.

– Most pedig arra kérem a tisztelt gyászolókat – szólalt meg aztán –, hogy kísérjék végső nyughelyére szerettüket.

A széklábak izgatott csikorgása közben egy temetőszolga lépett az urnához, a barázdált arcú, leginkább egy gyógyulófélben lévő alkoholistára emlékeztető férfi fehér kesztyűbe bújtatott kezével, színpadias mozdulatokkal felemelte a porcelánedényt, majd néhány díszlépéssel lassan megindult a sírhely felé. Az ilyenkor szokásos hierarchia szerint a temetőszolga mögé Koroknai, a bátyja és annak a felesége állt be, mögéjük került az öreg Bakó, aki sántikálva cipelt egy régi vágású koszorút. A földrajztanárt az idős könyvtáros hölgyek követték, utánuk jött Katalin főnővér egy ismeretlen öregasszonnyal karöltve, a sor legvégén pedig Martinekék lépkedtek… … …

A kötetben szereplő Albert Camus idézet fordítója Vargyas Zoltán, a Franz Kafka idézet fordítója Halasi Zoltán.

A szerző a regény írása idején a HALD Hovedgaard (Viborg, Dánia) és a Landis & Gyr Stiftung (Zug, Svájc) alkotóházak vendége volt.

Tartalom

Egy

Kettő

Három

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Schmal Alexandra
Borító Gerhes Gábor
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 310 3

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL