GAYLE FORMAN

Ha maradnék

CICERÓ KÖNYVSTÚDIÓ

A mű eredeti címe: If I Stay

Fordította: Rudolf Anna

Borítóterv: Malum Stúdió, Szabó Vince

Copyright © 2009 by Gayle Forman, Inc.

Motion Picture Artwork © 2014 Metro-Goldwyn-Mayer Pictures Inc. and Warner Bros. Entertainment Inc. All Rights Reserved

© Rudolf Katalin, 2011

© Ciceró Könyvstúdió, 2011

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-539-916-1

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Nicknek

Végre… most és mindörökké

7 óra 9 perc

Mindenki a havazást okolja. Ha úgy nézzük, teljesen igazuk is van.

Ma reggel már vékony fehér takaró födte az előkertet, mikor fölébredtem. Alig volt másfél centi az egész, de Oregonnak ezen a részén már pár kóbor hópihe elegendő hozzá, hogy egészen addig megálljon a világ, amíg a megye egyetlen hókotrója le nem takarítja az utakat. Errefelé csak az eső szokott esni, a fagyott változat szenzációszámba megy.

Ennyi hó már ahhoz is elég, hogy bezárják az iskolákat. Mikor a rádióban, a reggeli hírekben bemondják, hogy nem lesz ma tanítás, az öcsém, Teddy örömében indián-üvöltést hallat.

– Hószünet van! – kurjongat. – Gyere, apu, építs velem hóembert!

Apukánk szótlanul megkocogtatja a pipáját, mosolyog. Nemrégiben kapott rá a dohányzásra, amióta kitört rajta az ötvenes évekbeli tévésorozatokra jellemző apuka identitás. Azóta hord csokornyakkendőt is. Nem tudnám megmondani, pusztán öltözködési hóbortról van-e nála szó, vagy társadalomkritikát gyakorol: talán így fejezi ki, hogy egykor punk volt, de mára általános iskolai irodalomtanárrá szelídült, ahogy meglehet az is, hogy valóban megváltozott a tanítástól. Bármi legyen is az igazság, szeretem a pipadohány illatát. Édeskés és füstös, olyasmi, mint egy jól megrakott kandallóé a tél közepén.

– Ha teljesen biztos vagy a dolgodban, ne fogd vissza magad – fordul Teddy felé –, de ez a hó nem tapad, még az úthoz se. Legfeljebb hó-papucsállatkával próbálkoznék a helyedben.

Apu szemmel láthatóan boldog. A pár centis hó miatt a környéken valamennyi iskolában szünetet rendeltek el, beleértve a gimnáziumot, ahova én járok, és az általános iskolát is, ahol apu tanít. Az időjárás neki is szabadnapot hozott. Anyu kikapcsolja a rádiót, és még egy csésze kávét tölt magának.

– Ha mind a hárman blicceltek ma, én se megyek be. Nem lustálkodhattok nélkülem. Nem volna tisztességes. – Betelefonál a városba, az utazási irodába, ahol dolgozik. Amint leteszi, újra felénk fordul. – Kértek reggelit?

Apuval egy emberként kacagunk fel. Anyu szakácsművészete a pirítósig terjed, és ha nagyon igyekszik, le tudja önteni tejjel a zabpelyhet. Apu a konyhafőnök a családban. Anyu, mintha meg se hallana bennünket, zavartalanul kutat a konyhaszekrényben.

– Ugyan már, annyira azért nem nagy ügy! Palacsintát valaki?

– Én! Én kérek! – jelentkezik Teddy. – De csak akkor, ha kaphatok csokisat!

– Semmi akadálya – hagyja rá anyu.

Teddy ujjong és a feje fölött kalimpál.

– Túlságosan is élénk vagy, ahhoz képest, hogy mennyi az idő – szólok rá viccelődve. – Anyu, a helyedben nem engedném, hogy ennyi kávét igyon!

– Csak koffeinmentest kap – veszi anyu a lapot – , de hiába. Így is szétveti az energia.

– Mindenesetre az én koffeinemet ne vond meg, ha lehet – mondom én.

– Ahhoz a gyermek- és ifjúságvédelemnek is lenne egy-két szava – somolyog apu.

Elveszem anyutól a gőzölgő kávésbögrémet és a reggeli újságot.

– Van benne egy klassz kép a lovagodról – mondja.

– Komolyan? Fénykép?

– Bizony. Nyár óta most láttam először.

Felemelt szemöldöke alól óvatosan, oldalvást pillant rám, ez az anyuféle gondolatolvasó nézés.

– Tudom – bólintok, és bár igyekszem megállni, mégis felsóhajtok. Adam együttese, az Üstökös felszálló ágba ért, ami igazán nagyszerű. Az esetek döntő többségében.

– Kár a hírnevet az ifjúságra pazarolni – mondja apu fejcsóválva, de azért mosolyog. Tudom, hogy örül Adamék sikerének. Talán még büszke is rájuk egy kicsit.

Éppen átfutom csak az újságot, a programajánlóban megtalálom az együttes nevét és egy icipici képet négyükről, közvetlenül a Bikini együttesről szóló hosszú cikk alatt. A Bikini szólóénekese, Brooke Vega, a punk-rock királynője hatalmas fotón virít a lap közepén. A bandáról csak annyi szó esik, hogy egy helyi együttes, az Üstökös lesz az országos Bikini-turné ma esti, portlandi állomásán az előzenekar. Arról bezzeg szót sem ejtenek, bár szerintem sokkal nagyobb szenzáció, hogy tegnap este önállóan léptek fel egy seattle-i klubban, és Adam éjfél körül érkezett üzenete szerint telt ház volt.

– Ott leszel ma este? – kérdezi apu.

– Úgy terveztem, de most leginkább azon áll vagy bukik, hogy nem zárják-e le az egész államot a havazás miatt.

– Valóban, komoly hóvihar közeleg – mutat apu az egyetlen eltévedt, föld felé szállingózó hópihére.

– És próbálnom is kellene valami egyetemista zongoristával.

Christie professzor nyugdíjba vonulása előtt az egyetemen tanított, az elmúlt években pedig az én zenetanárom lett. Rendszeresen újabb és újabb áldozati főiskolásokat hajt fel nekem, hogy legyen kivel játszanom. Azt szokta mondani, hogy formában kell maradnom, különben nem tudom majd megmutatni azoknak a sznoboknak a Juilliardon{1}, hogyan is kell ezt csinálni.

Nem mintha bejutottam volna már, bár a felvételim tényleg jól sikerült. A Bach-szvit és a Sosztakovics is olyan magától értetődően röppent fel a csellómról, mint még soha; mintha az ujjaim eggyé váltak volna a vonóval és a húrokkal. Amikor levegő után kapkodva befejeztem, a lábam már remegett, mert annyira szorítottam a hangszeremet a térdem közt. Az egyik vizsgabiztos tapsolt egy kicsit, ami, azt hiszem, nem túl gyakran fordul elő. Kifelé menet ugyanő szólított meg azzal, hogy már jó ideje nem volt oregoni kislány az akadémián. Christie professzor szemében ez egyenértékű azzal, mintha már fel is vettek volna. Én ebben közel sem vagyok biztos, ahogy abban sem, hogy tényleg ezt is akarom. Csakúgy, mint az Üstökös felfelé ívelő karrierje, az esetleges felvételem a zeneakadémiára bizonyos nehézségekkel járna. Vagy, hogy még pontosabban fejezzem ki magam, tovább súlyosbítaná azokat a problémákat, amik már az elmúlt hónapokban felütötték a fejüket.

– Kell még egy kis kávét innom, ti nem kértek? – kérdi anyu, miközben tölt magának, aztán a fejem fölött lengeti az ósdi kávéfőzőnket.

Beleszimatolok a kannába: erős, franciásan pörkölt, sűrű feketekávé, az a típus, amit mindannyian szeretünk. A puszta illata is elegendő, hogy kitisztuljon a fejem.

– Azon gondolkoztam, hogy ne bújjak-e vissza az ágyba – mondom végül. – A csellóm az iskolában maradt, úgyhogy még csak gyakorolni se tudok.

– Nem tudsz gyakorolni? Huszonnégy órán át? Megszakad a szívem! – Anyu persze csak gúnyolódik. Az évek során megkedvelte ugyan a kamarazenét (ahhoz hasonlítja az élményt, mint mikor az ember megtanulja értékelni a büdös sajtokat), de nem különösebben lelkes hallgatója és elszenvedője a sokszor maratonira nyúló gyakorlásomnak.

Az emeletről csörömpölés és dübörgés hallatszik, Teddy a dobfelszerelését kínozza, ami egyszer régen apué volt. Akkoriban apu még a lemezboltban dolgozott, és a mi kisvárosunkban kétségkívül világhírű, de a világon mindenhol másutt teljességgel ismeretlen zenekarban játszott.

Apu széles vigyorgással nyugtázza a ricsajt, amitől, mint mindig, most is kellemetlenül megmozdul a bensőmben valami. Tudom, hogy butaság, de úgy szeretném tudni, nem csalódott-e apu bennem, amiért nem lettem én is rockzenész. Pedig úgy indultam, csak aztán harmadik osztályban a zeneteremben megláttam a csellót. Oda kellett mennem hozzá, meg kellett érintenem, annyira embe-rinek tűnt. Úgy gondoltam, ha játszanék rajta, elárulná nekem a titkait: muszáj volt megpróbálnom. Ennek tíz éve, és még mindig nem hagytam abba.

– Ennyit arról, hogy visszafeküdj aludni – próbálja anyu túlkiabálni Teddy dobolását.

– Ahogy elnézem, már olvad is a hó – állapítja meg apu pöfékelve. A hátsó ajtóhoz lépek, kinézek az udvarra. Az első kósza napsugár már áttört a felhők között, és hallani az olvadó jég sercegését.

– Talán kicsit elkiabálták a riasztást – nyugtázom.

– Könnyen meglehet, viszont már késő visszavonni az iskolaszünetet. Nektek ma már nem lesz tanítás, és én is szabadnapot vettem ki – mondja anyu.

– Ha már így alakult, akár ki is használhatnánk a hirtelen jött szabadságot, és elmehetnék valahova – szól közbe apu. – Fel van tankolva a kocsi. Meglátogathatnánk Henryéket.

Henry és Willow apu régi barátai még a zenekari időkből. Nemrégiben családot alapítottak, és amióta gyerekük született, igyekeznek úgy viselkedni, mintha felnőttek volnának. Megvásároltak egy lepusztult, régi tanyát, Henry az istállóban irodát rendezett be magának, onnan intézi az internetes ügyleteit, Willow pedig egy közeli kórházban talált állást. Persze anyuék nem a régi ismeretség okán akarják meglátogatni őket, hanem azért, mert kisbabájuk van. Teddy nemrég töltötte be a nyolcat, én pedig már elmúltam tizenhét, ami azt jelenti, hogy már jó ideje nincs egyikünknek sem olyan kellemesen savanykás tejszaga, amitől a felnőttek elolvadnak a gyönyörűségtől.

– Hazafelé megállhatunk a Könyvbarlangban – ajánlgatja anyu, csalogatásképp. A Könyvbarlang egy hatalmas, porlepte, rozoga antikvárium, ahol a pult mögött több láda klasszikus zenei lemezt is tartanak, darabját huszonöt centért. Rajtam kívül senki sem vásárolja őket. Az ágyam alatt tornyosul belőlük egy nagy kupac. Egy klasszikus zenei lemezgyűjtemény nem éppen olyasmi, amivel dicsekedni lehetne.

Adamnek megmutattam ugyan, amikor már öt hónapja együtt voltunk, és még akkor is azt hittem, hogy ki fog nevetni. Adam amolyan menő típus, szegecsekkel kivert farmert hord és fekete bebújós cipőt, a használatban elkopott együtteses trikói vannak, meg még néhány tetoválása is. Egyáltalán nem az a fajta srác, amelyik a hozzám hasonló lányok mellett szokott kikötni. Ezért is gondoltam, hogy csúfot akar űzni belőlem, mikor évekkel ezelőtt először észrevettem, hogy figyel a zenei szárnyban, amikor gyakorlok. Mindannyiszor igyekeztem is kitérni az útjából, zeneóráról jövet-menet. Nos, bármit gondoltam is akkor régen, most sem nevetett ki. Megvallotta viszont, hogy az ő ágya alatt ősrégi punk- és rocklemezek fogják a port.

– Estefelé beugorhatnánk nagyiékhoz egy korai vacsorára – tervezget tovább apu, és már nyúl is a telefon után. – Bőven lesz még időd odaérni Portlandbe estig – teszi hozzá tárcsázás közben.

– Részemről mehet – mondom, nem mintha annyira csábítana a Könyvbarlang, de még csak nem is azért, mert a csellóm az iskolában maradt, Adam turnézni ment, és Kim, a legjobb barátnőm ki se látszik az évkönyv szerkesztéséből. Otthon is maradhatnék tévézni vagy aludni, de igazság szerint sokkal szívesebben töltöm a napot a családommal. Ez is egyike azoknak a dolgoknak, amikkel jobb nem dicsekedni társaságban. Igaz, Adam ezt is megérti.

– Teddy! – kiált fel apu az emeletre. – Öltözz, elmegyünk!

Teddy egy jól irányzott cintányérzörgetéssel befejezi a dobszólóját. Egy pillanat múlva talpig felöltözve ront le a lépcsőn, bár úgy fest, mintha menet közben rángatta volna magára a ruhákat a zegzugos ház valamelyik beugrójából.

– Egész nyáron nincs suli – énekli.

– Alice Cooper? – kérdi apu tettetett kétségbeeséssel. – Hova lett a színvonal? Legalább énekelnél Ramonest!

– Soha többé nincs suli – énekli túl Teddy apu sirámait.

– Szólj, ha felébredtél – próbálom én is leinteni.

Anyu nevetése hallatszik a konyhából. Félrelöki az újságot, és egy tányér kissé megszenesedett palacsintát tesz az asztal közepére.

– Asztalhoz, emberek! – mondja.

8 óra 17 perc

Bemászunk az ősrégi, rozsdafoltos Buickba, ami már akkor is jócskán kiszolgálta a maga idejét, mikor nagyi apunak ajándékozta Teddy születésekor. A szüleim felajánlják, hogy vezessek, de nem élek vele. Apu ül a volánhoz. Mostanra megszerette a vezetést, noha sok évig makacsul ellenállt, mondván, éppen olyan jól tud közlekedni biciklivel is. Mikor még együtt volt a punkzenekar, apu ellenállása miatt valamennyi turnén valaki más kényszerült a kormánykerék mögé. A társai pofákat vágtak rá, anyu pedig komolyabb hadműveletbe fogott. Állandóan piszkálta, fűt-fát ígérgetett neki, és néha még ordítozott is vele, de apu mégis erősködött, hogy neki megfelel a biciklipedál.

– Akkor itt az ideje, hogy olyan kerékpárt építs nekünk, amelyik gond nélkül el tud szállítani egy háromtagú családot, és esőben is szárazon tart bennünket – követelte.

Apu ezen mindannyiszor nevetett, és azt mondta, amint lesz egy kis ideje, nekilát a feladatnak.

Aztán, mikor anyu teherbe esett Teddyvel, a sarkára állt. Eddig tűrt, de egy perccel sem fog tovább, mondta, és apu mintha belátta volna, hogy valami megváltozott. Felhagyott a vitatkozással, és engedelmesen megszerezte a jogosítványt. Újra beiratkozott a főiskolára, hogy befejezze a tanulmányait is, és megkapja a tanári diplomáját. Azt hiszem, egy gyerekkel még többé-kevésbé elfogadható, ha valaki megrekedt a kamaszéveknél a személyiségfejlődésben. A második gyereknél ellenben ideje felnőni. Eljött az idő megkötni a csokornyakkendőt.

Apu ma is nyakkendőt visel meg pettyezett tweedzakót és régi vonalas félcipőt.

– Ideális öltözet havazás idejére – cukkolom.

– Olyan vagyok, mint a postahivatalnokok – mondja apu. – Nincs az a havas eső vagy eső, vagy akár fél centi hó, ami rávehetne, hogy favágónak öltözzek.

– Régi jó favágócsaládból származom – figyelmezteti anyu. – Csak óvatosan a rosszízű megjegyzésekkel!

– Eszembe sem jutna sértegetni őket – siet megnyugtatni apu. – Csupán próbáltam megvilágítani a stiláris kontrasztot.

Apunak jó néhány alkalommal kell elfordítania a slusszkulcsot, mire a kocsi életre köhögi magát. Mint mindig, most is összeveszünk a rádión. Anyu híreket akar hallgatni, apu Frank Sinatrát, Teddy SpongyaBob Kockanadrágért rimánkodik. Én leginkább a komolyzenei adót szeretném, de mivel pontosan tudom, hogy a családban én vagyok az egyetlen, aki értékeli a klasszikus zenét, hajlandó vagyok engedményeket tenni és kiegyezni az Üstökösben.

Apu tesz végül igazságot.

– Mivel ma nem mentünk iskolába, egy ideig a híradót fogjuk hallgatni, hogy ne maradjunk tudatlanak.

– Szerintem azt úgy mondják, hogy tudatlanok – igazítja ki anyu.

Apu az égre emeli a tekintetét, és anyu kezére kulcsolja a magáét. Aztán tanáros modorát elővéve megköszörüli a torkát.

– Mint mondottam volt, először a közszolgálati rádió következik, a hírek után pedig átkapcsolunk a komolyzenére. Teddy, téged ennek nem teszünk ki, odaadom a CD-lejátszót – mondja apu, és lekapcsolja a hordozható lejátszót az autórádióról –, de ez nem jelenti azt, hogy szabad Alice Coopert hallgatnod a kocsimban. Azt határozottan megtiltom. – Apu a kesztyűtartóban kotorászik, nézegeti, mi van odabenn – Mit szólnál Jonathan Richmanhez?

– De én a SpongyaBobot akarom! – méltatlankodik Teddy, és fel-alá ugrándozik a magasított autósülésen. A juharszirupos-csokoládés palacsinta, úgy tűnik, csak emelte amúgy is felfokozott hangulatát.

– Kisfiam, összetöröd a szívemet – sóhajt apu hatalmasat.

Teddy és én Jonathan Richman idétlen dalait hallgatva nőttünk fel. Ő a szüleink zenei védőszentje.

Miután nagy nehezen megszületik az egyezség a rádióról, elindulunk. Az úton még néhány apró folton megmaradt a hó, de az aszfalt leginkább csak nedves. Oregonban ez a természetes. Az utak errefelé mindig nedvesek. Anyu azzal szokott viccelődni, hogy a bajok olyankor kezdődnek, amikor épp száraz az idő.

– Megvadulnak az emberek, kivágják az ablakon az elővigyázatosságot, úgy vezetnek, mint a vadbarmok. A rendőrök már csak ezért is napimádók; ha jó az idő, egész nap kedvükre bírságolhatnak gyorshajtásért.

A kocsi ablakának támasztom a homlokomat, figyelem az elsuhanó tájat, a hó pettyezte sötétzöld fenyők csoportjait, a helyenként sűrűn megülő ködfoltokat, a súlyosan függeszkedő szürke felhőket a fejünk fölött. Olyan meleg van az autóban, hogy bepárásodik az ablak. Ujjammal kacskaringókat rajzolok rá.

Mikor a híradónak vége, átkapcsolunk a komolyzenei adóra. Beethoven gordonkára és zongorára írt A-dúr szonátájának első hangjai csendülnek fel, pontosan azé a darabé, amit ma délután próbálnom kellene. Mintha a világ titkos erői összefogtak volna a kedvemért. Minden egyes hangra odafigyelek, elképzelem magam, amint játszom, hálás vagyok a sorsnak a váratlan gyakorlási lehetőségért, és elönt a boldogság, ahogy ott ülök a fűtött kocsiban a muzsikámmal és a családommal. Lehunyom a szemem.

Nem hittem volna, hogy a rádió kibírja, de bírja; még nagyon sokáig nem hallgat el.

Az autó ellenben felkoncolódik. Az utasoldali ajtóba száz kilométeres sebességgel becsapódó kisteherautó egy atombomba energiájával szaggatja szét. Letépi az ajtókat, az anyósülést a vezetőoldali ablakon röpíti ki. Az alváz szaltót vet a levegőben, és a motor egyszerűen darabjaira hullik, mintha nem volna erősebb egy pókhálónál. A kerekek és a dísztárcsák begurulnak az erdőbe. Az ütközés energiájától meggyullad a szétspriccelt olaj: apró lángocskák lobbannak fel a nedves aszfalton.

Hatalmas a zaj, csikorgó szimfóniák, pukkadozó kórusok, robbanó áriák után bánatos tapsviharként vágnak a fák puha törzsébe a röpülő fémszilánkok. Legvégül minden elcsendesül, egyetlen apróságtól eltekintve: még mindig szól Beethoven A-dúr szonátája gordonkára és zongorára. A rádió és az akkumulátor közt csodálatos módon megmaradt az összeköttetés, így zavartalan a közvetítés az újfent elcsöndesült februári reggelen.

Ekkor még azt hiszem, minden a legnagyobb rendben van. Először is, még mindig hallom Beethovent. Az út menti árokban állok, és ahogy végignézek magamon, a farmer-szoknyám, a puha kardigánom és a fekete csizmám érintetlen, éppen úgy, mint reggel, mikor felvettem őket. Felmászom a töltésre, hogy alaposabban szemügyre vehessem a kocsit. Nem is hasonlít már autóra, csak karosszériájának acél csontváza maradt meg. Nincsenek benne se ülések, se utasok. A családom minden bizonnyal éppen úgy kirepült belőle, mint én. A szoknyámba törlöm a tenyeremet, és visszamegyek az útra, hogy megkeressem őket.

Aput látom meg először. Bár méterekre állok tőle, tisztán ki tudom venni a mellényzsebében dudorodó pipáját.

– Apu! – szólongatom, de ahogy közelebb érek hozzá, egyre síkosabb a talpam alatt az út, és apró, karfiolhoz hasonlatos, szürke darabkák borítanak mindent. Azonnal tudom, mit látok, mégsem vagyok képes rögtön apuhoz kapcsolni. Eszembe jutnak a híradások, mikor egy tornádó vagy tűzvész porig rombol egy házat, de a szomszédos épületet érintetlenül hagyja. Az apám agya szétszóródott a betonon, de a pipája még mindig a zsebében lapul.

Aztán anyut találom meg. Szinte nem is látszik rajta vér, de az ajkai elkékültek, és a szeme fehérje vörösbe fordult. Úgy fest, mint a szörnyeteg egy kis költségvetésű horrorfilmben. Mintha nem is volna igazi. Anyukám zombiszerű látványa indítja el bennem lavinaként a pánikot.

Meg kell találnom Teddyt! Hova tűnhetett? Őrülten rohangászni kezdek körbe-körbe, mint mikor egyszer a közértben szem elől tévesztettem néhány percre, és biztosra vettem, hogy elrabolták. Természetesen csak elkószált, és az édességeket vizsgálta, mikor megtaláltam. Akkor aztán nem tudtam, hogy megöleljem vagy ordítozzak-e vele inkább.

Visszarohanok az árokhoz, oda, ahonnan indultam, és megpillantok egy kinyúló kezet a növények között.

– Teddy, itt vagyok! – kiáltom. – Nyújtózkodj egy kicsit, és kihúzlak!

Amikor kicsit közelebb érek, látom, ahogy a fény megcsillan egy ezüst karláncon. Aprócska cselló és gitár medalion csüng róla. Adam adta ajándékba a tizenhetedik születésnapomra. Ez az én karkötőm. Ma reggel is rajtam volt. A csuklómra pillantok. Még most is rajtam van.

Még közelebb lépek, és már látom, hogy nem Teddy fekszik az árokban, hanem én. A vérem átáztatta a felsőmet, a szoknyámat, a kardigánomat, és most cseppenként festi vörösre a szűz havat körülöttem. Az egyik lábam természetellenes szögben csavarodik alám, a megpörkölt bőr és az izmok mögött megpillantom tulajdon kivillanó csontomat. A szemem csukva, sötétbarna hajam nedves, és rozsdásnak tűnik a vértől.

El kell fordulnom onnét. Nem tudom elhinni. Ilyesmi nem történik olyan hétköznapi családokkal, mint a miénk. Csak elmentünk autózni egyet. Ez az egész nem történt meg.

Biztos csak elaludtam a kocsiban. Most már elég! Hagyd abba! Ébredj fel! Sikítok. Hideg van, a leheletemnek meg kellene látszódnia. Nem látszik. A csuklómra pillantok, arra, amelyiket nem mocskolta még be a vér, és belemarok, olyan erősen, ahogy csak tudok. Semmit sem érzek.

Ismerem a rémálmokat. Álmodtam már, hogy zuhanok, vagy hogy csellóvizsgám van, és még csak nem is ismerem a darabot, amit játszanom kéne, vagy hogy Adam szakít velem. Mindannyiszor megálljt tudtam parancsolni a lidércnyomásnak. Kényszeríthettem magam, hogy kinyissam a szemem, felemeljem a fejem a párnáról és megszakítsam a csukott szemhéjaim mögött zajló horrorfilmet. Megpróbálom még egyszer. Ébredj fel, sikoltok. Ébredj fel! Ébredj-ébredj-ébredj-ébredj-fel! Semmi sem történik. Nincs kiút.

Akkor üti meg a zene újra a fülemet. Még mindig szól. Megpróbálok minden erőmmel arra figyelni. Az ujjaimmal követem a levegőben Beethoven A-dúr szonátáját. Elég gyakran szoktam így játszani, valahányszor olyan darabot hallok, amit akkor tanulok éppen. Adam légcsellónak nevezi. Azt mondta, egyszer majd játszhatunk duettet, én a légcsellómon, ő meg léggitáron.

– A koncert végén pedig összetörhetjük a léghangszereinket. Tudom, hogy te is ki akarod próbálni egyszer – mondta, és nevettünk.

Csak játszom, koncentrálok, egészen addig, amíg az utolsó csepp élet is el nem távozik az autóból, és magával nem viszi a zenét.

Nem sokkal később hallom meg a szirénákat.

9 óra 23 perc

Meghaltam volna?

Hihetetlen, hogy fel kell tennem magamnak ezt a kérdést.

Halott vagyok?

Elsőre egyértelműnek tűnik, hogy a válasz igen. A még itt vagyok, és kívülről nézem magam csak röpke közjáték, mielőtt meglátom majd a fényt, lepereg előttem az életem filmje, és eljutok oda, ahova ezek után kerülök, bárhol legyen is az.

Csakhogy időközben megérkeztek a mentősök meg a tűzoltók, meg a rendőrség. Valaki letakarta apu testét, és egy tűzoltó műanyag zsákba csomagolja anyut. Egy kollégájának magyaráz közben, aki ránézésre alig tölthette be a tizennyolcat. A tapasztaltabbik szerint valószínűleg anyut érte elsőnek az ütközés, és azonnal meg is halt, ami megmagyarázza, hogy kevés körülötte a vér.

– Azonnali szívmegállás – okítja az újoncot. – Mikor a szív nem pumpál tovább, nincs sebesülés, nincs hol vérezni. Egyszerűen elszivárog az élet meg a vér.

Képtelen vagyok arra gondolni, hogy anyuból elszivárog az élet. Azon töröm inkább a fejem, hogy mennyire jellemző rá ez: hogy ő volt legközelebb a balesethez, ő állt közénk és a baj közé. Nyilván nem tudatosan tette, de anyu világéletében ilyen volt.

De velem mi van? Meghaltam volna? A másik ént, aki az út szélén fekszik kitekeredett lábával a vízmosásban, alig látni, annyian nyüzsögnek körülötte. Észveszetten kapkodnak fölöttem, ki tudja, mivel tömködik az ereimet. Félig meztelen vagyok, a mentősök leszakították rólam a blúzomat. Az egyik mellem egészen fedetlen. Zavarba jövök, elfordulok onnét.

A rendőrök lezárták az utat, jelzőfényeket állítottak a baleseti helyszín köré, és mindkét irányból elterelik a forgalmat. Egyikük udvariasan kerülő útvonalakat javasol, amerre mindenki eljuthat oda, ahova igyekszik.

A sok embernek, akinek mind erre vezet ma reggel az útja, biztosan lenne hová mennie, a legtöbben mégsem fordulnak meg. Kiszállnak az autókból, dideregve átkarolják magukat a hidegben, és felmérik a terepet. Hamar másfelé néznek, néhányan el is sírják magukat. Egy nő az útszéli páfrányok közé hajol hányni. Fogalmuk sincs róla, hogy kik vagyunk, vagy hogy mi történt, mégis imádkoznak értünk. Érzem az imáikat.

Ezért is gondolom, hogy meghaltam. Ezért, meg mert a testem teljességgel érzéketlen. Pedig elég rápillantanom a lábamra, amit a százzal száguldó aszfalt csontig leradírozott, hogy tudjam, kimondhatatlan fájdalmaim kell, hogy legyenek. És még csak nem is sírok, pedig pontosan tudom, hogy valami szörnyűség történt a családommal. Olyanok vagyunk, mint Tojás Tóbiás: hiába száz ló, száz katona, nem raknak bennünket össze soha{2}.

Amíg ezen tűnődöm, a vörös hajú, szeplős mentősnő, aki dolgozik rajtam, egyszer csak megválaszolja a kérdésemet.

– Nyolc pontos a Glasgow kómaskálán. Vihetjük!

A szögletes állú kollégájával közösen gyorsan még egy csövet lenyomnak a torkomon, ballont kapcsolnak hozzá, és pumpálni kezdenek.

– Mikor érkezik a légi mentő?

– Tíz percen belül – válaszol a másik. – Húsz, amíg beérünk a városba.

– Tizenöt percet kapsz, és kurvára nem érdekel, hogy mennyivel kell hajtanod, megértetted?

A mentőtiszt arcáról le tudom olvasni a gondolatait. Tudja, hogy semmire se lenne jó, ha még egyet karamboloznánk, és ebben osztom is az álláspontját. Mégsem ellenkezik. Összeszorítja a fogát, és szó nélkül engedelmeskedik. Befektetnek a mentőbe. A vörös hajú nő bemászik mellém, fél kézzel folyamatosan nyomkodja a ballonomat, a másikkal megigazítja az infúziót, utána összekapcsol a monitorokkal. Aztán kisimít egy hajfürtöt az arcomból.

– Ki kell bírnod, ezt, remélem, magadtól is tudod – parancsol rám ellentmondást nem tűrőn, éppen úgy, mint az előbb a medikusfiúra.

*

Tízéves voltam, amikor először játszottam közönség előtt. Alig két évvel korábban kezdtem csellózni, akkor még csak az iskolai zeneoktatás keretein belül – szerencsés véletlennek bizonyult már az is, hogy volt egyáltalán csellónk; nagyon drága és érzékeny hangszer ugyanis. Az egyetem egy öreg irodalomprofesszora jobblétre szenderült és az iskolára hagyományozta kiszolgált gordonkáját. Szegénykém, többnyire egy sarokban fogta csak a port. A legtöbb gyerek inkább gitározni szeretett volna, vagy szaxofonozni.

Mikor bejelentettem a szüleimnek, hogy csellón fogok játszani, vad röhögésben törtek ki. Később megkövettek, mondván, csak az a gondolat nevettette meg őket, hogy elképzelték az aprócska lányukat egy ekkora nagy hangszerrel a pálcika lábai között. Amint rájöttek, hogy komolyan beszélek, azonnal lenyelték a vihogást, és felöltötték a legbátorítóbb arckifejezésüket.

Mégis az első reakciójuk mélyen megbántott – sokkal jobban, mint ahogy valaha is megvallottam volna nekik. Lehet, hogy meg sem értették volna. Apu időnként viccelt velem, azt mondta, biztos elcseréltek a kórházban, mikor születtem. Még csak nem is hasonlítottam a családomra. Mindannyian fehér bőrűek és szőkék, én meg mintha az ellentétük volnék a barna hajammal és sötét szememmel. Aztán, ahogy egyre idősebb lettem, apu kórházas poénja mélyebb értelmet nyert, mint amit szerintem valaha is szánt volna neki. Néha magam is úgy éreztem, hogy teljesen máshonnan származom. Távolról sem emlékeztettem apura, aki mindig a társaság lelke volt a humorával, vagy anyura, aki a legkeményebb csaj, akit valaha ismertem. Az már csak a hab volt a tortán, hogy mikor a zenére került a sor, elektromos gitár helyett a gordonkára esett a választásom.

De a családomban, azt hiszem, mégis fontosabb volt az, hogy zenélj, mint az, hogy miféle zenét játszol, így aztán, mikor pár hónap elteltével egyértelművé vált, hogy a csellózás nem pusztán múló hóbort volt a részemről, a szüleim béreltek nekem egy csellót, és végre otthon is gyakorolhattam. Reszketeg skálák és megbicsakló hármashangzatok után következtek az első, bátortalan próbálkozásaim, és idővel a Hull a pelyhes fehér hó lassacskán átengedte a terepet az etűdöknek és nagy sokára az első búbánatos Mozart-szonátáknak, hosszú-hosszú idő múltán pedig a Bach-szviteknek is. Felső tagozatban nem igazán volt zeneoktatás, így anyu magántanárt szerzett nekem. Főiskolás volt, hetente egyszer jött hozzám. Az évek során aztán újabb és újabb diákok cserélődtek mellettem, és mikor túlhaladtam a képességeiket, az ő tanáraik foglalkoztak velem.

Egészen gimnazista koromig ment ez így, amikor apu megkérdezte Christie professzorasszonyt, hogy nem vállal-e magántanítványokat. A zeneboltból ismerték egymást, és, mint később Christie professzor elmondta nekem, csak szívességből ajánlotta fel, hogy meghallgatja a játékomat, és nem számított semmi érdemlegesre. Apu és ő a földszinten hallgatták, ahogy az emeleten egy Vivaldi-szonátát gyakoroltam. Mikor lementem vacsorázni, a tanárnő felajánlotta, hogy kézbe veszi a tanításomat.

Ez az első fellépésem persze sok évvel azelőtt volt, hogy találkoztunk volna. A művelődési ház nagytermében tartották a zeneiskolai vizsgát, ahol általában helyi rockbandák léptek fel, és az akusztika egyáltalán nem kedvezett az erősítetlen komolyzenének. Csajkovszkij Diótörőjéből játszottam a Cukorkatündér táncából a csellószólót.

A kulisszák mögött vártam a soromra, és hallgattam a többi gyereket. A nyikorgó hegedű- és reszketeg zongoradarabok hallatán nem sok választott el tőle, hogy megfutamodjak. Kiszöktem a hátsó ajtón, lerogytam a lépcsőre, és tenyerembe temetett arccal kapkodtam levegő után. A tanárom pánikba esett, hogy eltűntem, és kutatócsoportot szervezett a keresésemre.

Apu talált rám. Akkoriban félúton járt a zabolátlan punk és a hétköznapi felnőtt között, kezdeti szakaszában a nagy átalakulásának. Ódivatú öltönyt viselt, hozzá szöges bőrövet és fekete bokacsizmát.

– Minden oké, Mia-Mia? – kérdezte, és leült mellém a lépcsőre.

Megráztam a fejem; még ahhoz is túlontúl szégyelltem magam, hogy meg merjek szólalni.

– Mi a helyzet?

– Nem tudom végigcsinálni – fakadtam ki.

Apu felvonta az egyik bozontos szemöldökét, és úgy méregetett szürkéskék szemével. Úgy éreztem magam, mintha valami különös, földönkívüli faj képviselője volnék, akit apunak alaposan tanulmányoznia kell, hátha akkor megértheti. Világéletében zenekarokban játszott. Nyilván soha nem kellett olyan ostobasággal küszködnie, mint, mondjuk, a lámpaláz.

– Nagy kár volna – mondta apu. – Nem semmi ajándékom van a számodra. Sokkal jobb, mint egy egyszerű virágcsokor.

– Add valaki másnak. Én nem állok ki a színpadra! Egyáltalán nem vagyok olyan, mint te vagy anyu, vagy Teddy. – Teddy akkoriban még csak hat hónapos volt, de máris világossá tette, hogy sokkal nagyobb személyiség, mint én, és több lendület van benne, mint bennem valaha is lesz. Ráadásul szőke volt és kék szemű, de ha mégsem az lett volna, sem merülhetett fel, hogy elcserélték, mert nem kórházban született, hanem bábánál.

– Az igaz – gondolkodott el apu. – Teddy már a legelső hárfakoncertjén is halálosan nyugodt volt. Igazi csodagyerek.

Nevetnem kellett, könnyek ide vagy oda. Apu átkarolta a vállamat.

– Jobb, ha tudod, hogy én például minden egyes fellépésem előtt kegyetlenül be voltam tojva.

Apu mindig olyan magabiztosnak tűnt. Mindig, mindenben.

– Ezt csak úgy mondod.

– Nem én! Istentelenül szörnyű volt. Pedig csak a dobos voltam, én ültem leghátul, és az égvilágon senki sem foglalkozott velem.

– És mit csináltál?

– Irgalmatlanul berúgott – szólt közbe anyu, aki közben csatlakozott hozzánk és kidugta a fejét az ajtón. Fekete műbőr miniszoknya volt rajta, piros ujjatlan póló és az elégedetten nyáladzó Teddy, kenguruban. – Bedobott egy-két felest minden koncert előtt, de neked ezt nem ajánlom.

– Anyádnak igaza van – erősítette meg apu. – A gyámügyesek nincsenek oda a részeg tízévesektől. Arról nem is beszélve, hogy amikor eldobtam az ütőimet és összehánytam a színpadot, az ízig-vérig punk volt. Te viszont ha úgy bűzlesz, mint egy szeszfőzde, és elejted a vonódat, az egyszerűen tapintatlanság. A komolyzenészek sok szempontból elég sznobok.

Akkor már nevettem. Még mindig rettegtem, de megnyugvással töltött el a gondolat, hogy a lámpaláz olyasmi, amit aputól örököltem; mégis az ő gyerekük vagyok.

– Mi van, ha elbénázom? Ha szörnyűséges lesz?

– Az a helyzet, Mia, hogy már annyi szörnyűséges bénázás hangzott el odabenn, hogy senkinek sem fog feltűnni, ha te se lógsz ki a sorból – mondta anyu. Teddy egyetértése jeléül sikongatott kicsit.

– De most komolyan, hogy teszed túl magad a pánikon?

Apu még mindig mosolygott, de tudtam, hogy belül komoly, mert nagyon lassan beszélt:

– Sehogy. Megpróbálod túlélni. Összeszorítod a fogad, és valahogy majd csak kibírod.

Úgyhogy visszamentem. Nem mondhatnám, hogy könnyedén játszottam volna. Nem kiáltottak ki zseninek, nem tapsolt felállva a közönség. De nem is toltam el teljesen. És az előadás után megkaptam az ajándékomat. Az anyósülésen terpeszkedett a kocsiban, és éppen olyan emberinek tűnt, mint az a cselló, amelyikbe két évvel korábban beleszerettem. Ezúttal nem bérlemény volt, hanem a sajátom.

10 óra 12 perc

Amint megérkezünk a kórházba – nem a nagy kórházba, a mi városunkban, hanem egy egészen kicsibe, ami inkább hasonlít idősek otthonára –, a mentősök végigrohannak velem az épületen.

– Azt hiszem, légmelle van! Azonnal mellkasi szívócsövet kell bekötni neki, aztán mehet tovább a balesetire! – ordítja a vörös hajú mentősnő, akit mostanra egész megszerettem. Mire a mondat végére ér, már át is adott egy csapat orvosnak.

– A többiek? – kérdezi egy szakállas, műtősruhás fickó.

– A másik sofőr enyhe agyrázkódást szenvedett, ellátják a helyszínen. A szülők már nem éltek, mire kiértünk. Hét év körüli kisfiú érkezik a következő kocsiban.

Fellélegzek, mintha az elmúlt húsz percben nem is vettem volna a levegőt. Miután megláttam magam abban az árokban, képtelen voltam Teddy keresésére indulni. Ha olyan állapotban találom, mint anyut vagy aput, vagy épp magamat… erre még gondolni sem akartam. De ő nyilván jobban van. Életben van.

Fényesen kivilágított kezelőbe visznek. Narancssárga kulimásszal kenik be az oldalamat, és egy vékony műanyag csövet döfnek belém. Egy orvos közben zseblámpájával a szemembe villant.

– Nem reagál – mondja a mellette álló nővérnek.

– Itt a helikopter, indulás!

Kiszáguldanak velem a kezelőből, végig a folyosón, be a liftbe. Szaladnom kell, ha tartani akarom a lépést. Közvetlenül mielőtt becsukódna az ajtó, megakad a szemem Willow-n. Mit keres itt? Úgy volt, hogy hozzájuk megyünk látogatóba, hozzá és Henryhez, megnézni a kisbabát. Behívták volna a havazás miatt? Talán pont miattunk? A bejárat körül szaladgál, az arcán még nem látszik rémület, csak a koncentráció. Nem hiszem, hogy tudná már, hogy mi vagyunk azok. Talán még fel is hívott bennünket indulás előtt, üzenetet hagyott anyu rögzítőjén, hogy baleset történt, be kellett jönnie, és nem lesz otthon, mire odaérünk.

A lift közvetlen a tetőre nyílik. A helikopter óriási vörös kör közepén terpeszkedik, rotorjai indulásra készen kalimpálnak a levegőben.

Sose repültem még helikopterrel. Kim, a legjobb barátnőm már próbálta egyszer. Az egyik nagybátyja elég nagy nevű fényképész, a National Geographicnek dolgozik, ő vitte magával a Mount St. Helens fölé.

– Csak mondta a magáét a vulkanikus eredetű talajokon őshonos növényvilágról, én meg lerókáztam őt is, meg a gépeit is – panaszolta másnap reggel az iskolában. Még mindig elég zöldes színű volt az arca.

Kim az iskolai évkönyv szerkesztőségében ténykedik, és arról álmodozik, hogy fotóművész lesz. A nagybátyja ezért is engedte meg, hogy elkísérje, hátha ez lesz az alkalom, amikor ki tudja bontakoztatni a