Tartalomjegyzék

Előszó

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Utószó

Lilly Shade

HESHIN

Lilly Shade: HESHIN

©Lilly Shade

Szerkesztés/ Korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ambrús Reni és Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/Lilly.Shade.Iro

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN 9786156309754

mobi ISBN 9786156309761

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Előszó

Ki vagyok én?

Magas pozícióban lévő üzletember, tehetséges rendőr, tökéletesen kiképzett katona, gondoskodó férj, szerető édesapa, egy hirtelen megjelenő rokon, vagy a semmiből előbukkanó, segítő kéz. Minden, aminek lennem kell.

Nem, nem titkosügynök vagyok, csupán különlegesek a célpontjaim, akiket a megfelelő álcával tudok csak megközelíteni. Jogosan teszed fel magadban a kérdést: Miért nem használ fegyvereket? Egy távolról célzott lövés, és sikeres is a bevetés…

Hogy választ adjak számodra: azért, mert felettük úgy arathat győzelmet az ember, ha a bizalmukba férkőzik. Másrészt pedig hiába vagyok mesterlövész, puskával lőni kockázatos. Egy ilyen akció után menekülni kell, én pedig sosem menekülök.

Szóval, ki is vagyok valójában? Az a személy, aki beépül a legfelsőbb körökbe és megöli azt, akinek meg kell halnia egy feljebbvaló utasítása szerint. Most biztos azon agyalsz, hogy miért előnyös ez nekem, hiszen a világ megismeri az arcomat, és előbb-utóbb rájönnek, hogy ott vagyok minden jelentős gyilkosságnál. Gyanút fognak, bizonyítékot szereznek, majd hűvösre tesznek. Így is lehetne, de sosincs így, hisz’ a merényleteket úgy hajtom végre, hogy öngyilkosságnak tűnjenek, s mivel nyomot soha nem hagyok magam után, azzá is válnak.

Én vagyok Heshin, a világ legkeresettebb bérgyilkosa.

Ám ezúttal elbuktam.

Első fejezet

Néma emlékek

HESHIN

CROWN Group, New York – Január 24., péntek

– Felkelni! – A hangos utasítás kíméletlenül ránt ki az álmomból, ám ennél is jobban bosszant a kegyetlenül erős fény, amit a felkapcsolt ledlámpák okoznak.

– Fent vagyok – szólok oda a fegyveres őrnek, aki válaszul csak rám vicsorít elhanyagolt, sárgás fogaival. Azon kívül, hogy undorító látványt nyújt, az arcának is egy hasonlóan taszító karaktert ad a mosoly, amin csak nevetni tudok.

– Ó, de jó kedve van valakinek. – A géppuskája markolatára fog, és egy határozott mozdulattal az arcomba csapja a fegyver csövét. Hátrakötözött kezekkel ülök egy széken, melynek az aljára bomba van erősítve. Ha a kezeimet kiszabadítom, a bomba felrobban, és ezzel tisztában van ő is. Könnyű így erősebbnek lenni, te hülye fasz! – Hamarosan kivégeznek… – hajol közelebb hozzám. – Akkor majd én fogok nevetni rajtad.

Még mielőtt bármit mondanék, egy hatalmasat lendítek a térdemen, ezzel durván állon rúgva őt, amit mi sem bizonyít jobban a fogsora hangos koccanásánál. A nagypofájú katona szitkozódva a földre rogy, így az utolsó szó megint csak az enyém lesz.

– Ha a CROWN ki akart volna végezni, már megtette volna – vágok vissza az előző kijelentésére. – De ha még egyszer felkeltesz nyolc előtt, én foglak kicsinálni téged, megértetted?

– Te beteg vagy! – ordít rám, miközben rettegve kúszik hátrébb.

– Meg akarsz halni?

– Innen egyenesen a főnökségre megyek és véged van! – Remegve tápászkodik fel a földről, de a mellém esett fegyveréért már nem mer odanyúlni.

– Az előző hét őr is ezt mondta – jegyzem meg gúnyosan. – Szeretnél a nyolcadik lenni? – Elsötétül a tekintetem, mivel nagyon is komolyan mondom, amit mondok. Azzal, hogy a kezeimtől és a mozgástól megfosztanak, nem leszek kevésbé profi. Mintha nem tudnák, kivel állnak szemben…

– N-nem. Nem akarok.

– Akkor hívd ide Vivian Haelyt.

– Én nem léphetek kapcsolatba a vállalat ügyvédjeivel – rázza meg a fejét kétségbeesetten. – Nincs hozzá engedélyem.

– Hát persze, hogy nincs… – húzom félmosolyra a szám. – Viszont megadom a kamara biztonsági kódját. A fő gépteremben kikeresed vele Haely aktuális számát, és megmondod neki, hogy én keresem. Értetted?

– Ha most elmegyek… Be kell zárnom téged.

– Csak nyugodtan – mondom halálos higgadtsággal, ő pedig rögtön cselekszik úgy, ahogy utasítottam.

Már lassan tíz napja tartanak bezárva ebben a kurva cellában, és fogalmam sincs, hogy miért. Senki nem kérdez, és nem is mond semmit, ami iszonyúan dühítő. Mivel felismerem a vállalat magánbörtönét, talán hibát követhettem el az egyik bevetésemen. A folyamatos őrváltást és a bombát nézve nem csak egy egyszerű hibázásról lehet szó… Ilyen büntetést kevés esetben kapunk. Vállalati titkok kiszivárogtatása, esetleg belső ember elleni merénylet, vagy a küldetés szándékos rosszul teljesítése… Mind-mind okot adhatnak a bebörtönzésre. De én mégis hogy a fenébe jutottam ide? Kicsit sem túlzok, ha azt mondom, hogy mindig tökéletesen végzem a munkámat. Sosem hibáztam. Egyszer sem. Erre tessék. Egy kibaszott rab lettem egy sötét egérlyukban.

Nem túl mélyen, de visszaalszom, így mikor beszédet hallok, azt egy, az álmomban lévő csevegéssel azonosítom. Mindaddig így is marad, míg meg nem érzem, hogy a kezembe vájó gyorskötözőt eltávolítja valaki, ezután a bilinccsel babrál, aminek néhány kattanás után enyhül a szorítása. Amint szabaddá válok, felpattanok, megragadom a személy nyakát, és erővel a falhoz nyomom. Abban a pillanatban egy pisztoly kioldásának hangjára leszek figyelmes az ajtó irányából.

Tiszta sor. Ha megfojtom ezt az embert, golyót kapok a fejembe.

Mindez olyan gyorsan zajlik le, hogy csak akkor veszem észre, kinek az életével játszom, amikor ő hozzám szól.

– Engedj el, te idióta! – préseli ki magából a szavakat Vivian. Rögtön elveszem a kezem, ő pedig fuldokolva a földre rogy. Az ajtóban álló őr a segítségére sietne, de ő leinti a férfit. – Menjen el. – Megköszörüli a torkát, majd lassan felegyenesedik. – Négyszemközt beszélek vele.

Amolyan „nem az én hibám, te nyúltál hozzám szó nélkül” pillantásokat vetek a nőre, amitől az ajtóban álló annál inkább nem akar tágítani.

– Miss Haely, ez az ember nagyon veszélyes.

– Tudja nagyon jól.

– Elmehet – szól rá újra Vivian, aminek hála, végre magunkra hagy minket. – Mégis mit művelsz? – kérdezi fojtott hangon. – Arra utasítasz egy őrt, hogy törjön be a titkos rendszerbe? Kivégzik miatta, tisztában vagy ezzel?

– Nos. – Széttárom a karjaimat. – Ez várható volt.

– Ha kiderül, hogy te utasítottad, még plusz tíz évre számíthatsz… Bár az életfogytig tartó büntetésed mellett ez már nem oszt, nem szoroz.

– Azt hittem, halálra ítéltek. – Látványosan megkönnyebbülök.

– Ha még egy embert megölsz az ittléted alatt, halálra is fognak!

Vivian próbál keményen, határozottan beszélni hozzám, de átlátok az álarcán. Sokkal több van mögötte, mint egy talpraesett nő. Több és más. Most pedig más áll előttem, nem a magabiztos ügyvéd.

– Ne aggódj miattam. – Halvány mosoly jelenik meg az arcomon. Nem tudom, hogy ezzel magamat, vagy inkább őt akarom nyugtatni. Talán mindkettőnket. – Csak rá kell jönnöm, hogy kerültem ide.

– Tényleg nem emlékszel…

Szomorúan megállapítja azt a tényt, amit már én is tudok: Kurvára nem emlékszem semmire. Ez dühít a legjobban. Ilyen még nem történt velem. Az ismeretlennel harcolni – ami ráadásul önmagamból ered – kibaszottul nehéz lesz. De nem rohadhatok meg egy alagsori cellában.

Én nem.

Én ennél sokkal több vagyok.

Február 1, szombat

Fülsiketítőek a szirénák, de nem foglalkozom a zajjal. Tovább kell mennem, ha ki akarok jutni innen. Márpedig meg kell szöknöm, hogy kideríthessem az igazságot.

– Állj! – kiáltanak utánam. Fegyverrel fenyegetőznek, és én védtelen vagyok ellenük, de nem fogom magamnak beismerni azt, hogy nincs esélyem. Helyette inkább teremtek egyet, még akkor is, ha az az életembe kerül. – Álljon meg, vagy lövünk!

A többszöri figyelmeztetés ellenére sem lassítok, és mikor már elérném a széles üvegajtót, eldördül az első lövés. Egyértelmű számomra, hogy már nem juthatok el az ajtón túlra, de nem így akarom végezni. Már nem gondolkozom, csak megyek előre, ahogy az erőm engedi, ám az a következő lövésnél már olyannyira elhagy, hogy kénytelen vagyok megállni. Erőtlenül hullok a földre, miközben tudatosul bennem, hogy veszítettem. Az is megfordul a fejemben, hogy lassan ki fog szállni belőlem a lélek, és a hatalmas magabiztosságom egyenesen a halál kapujáig juttat el.

De én nem végezhetem így.

– Ne! – hallom a kiáltást. A hang máséval összetéveszthetetlen. Vivian az, és miattam sír. – Ne… – A hangja kétségbeesetté válik. – Nem halhatsz meg így – suttogja zokogva.

Igaza van. Én nem halhatok meg így. Még annak a nőnek az arcát sem látom rendesen, aki éppen értem szenved. Azt hiszem, a méltóságom már akkor odalett, amikor szökni próbáltam, így a maradék büszkeségemet is lenyelem.

Miközben egyre több vért veszítek, a fények vakítóan fehérré válnak. Vivian egyre távolabbinak tűnik, lassan elnyeli a sűrűsödő homály, pedig tudom, hogy a közelemben van.

– Tudnod kell, hogy mennyire szere…

– Ne beszélj – hallgattat el. A kezemet szorítja, de már azt sem igazán érzem. – Nem lesz semmi baj… Semmi baj…

Fáj így látnom őt, de már ezen sem siránkozhatok sokáig, hiszen apránként elsötétül előttem az arca, és minden más is, ami körül vesz.

LONDON, Egyesült Királyság – Január 3, péntek

– Uram! Uram, kérem, ébredjen!

Vivian?

– Mr. Alaister!

Alaister?

Kényelmesen fekszem, és szívesen aludnék még, de a nemtetszésem ellenére is tovább nyaggatnak, így résnyire ugyan, de kinyitom a szemem, hogy szemügyre vegyem a zaklatómat.

– Uram, hamarosan leszállunk, kérem, helyezkedjen el a megfelelő pozícióba.

– Tessék? – Értetlenül nézem őt, miközben ülő helyzetbe tornázom magam a homokszínű, dupla bőrülésen. – Ki maga? – Nem csak a hölgy ismeretlen számomra, hanem az egész környezet is, melyet egy röpke perc alatt mérek fel.

Mi a franc folyik itt? Hogy kerültem egy magánrepülőre?

– A légiutas-kísérője vagyok, Mr. Alaister. – A tekintetéből azt szűröm le, hogy éppúgy meglepi a viselkedésem, mint engem az ő jelenléte. – Minden rendben?

– Nem – rázom meg a fejem zavartan. Azonnal kutatni kezdek valami kézzelfogható magyarázat után, és hamar rá is bukkanok egyre. Az ülőalkalmatosság másik végében megpillantom a helyi újságot. – Mégis mi a franc folyik itt? – kérdezem alig hallhatóan. – Meg tudná mondani, hányadika van?

– Január 3-át írunk, uram.

Tehát az újság nem téved.

Rettentően összezavarodom. Ekkor bevillan valami, ami még inkább nyugtalanná tesz. Kétségbeesetten kezdem el tapogatni magam. A hófehér ingemet állat módjára tépem szét, hogy megbizonyosodjam arról, ami úgy felzaklat. De semmit nem találok. Se egy sebhelyet, se egy halvány heget. Semmit.

Hiszen lelőttek! Többször is.

– Lehetséges, hogy meghaltam? – nézek fel a nőre, aki pironkodva próbálja kerülni a tekintetem. Talán zavarba jött a rögtönzött sztriptíz showtól.

– Uram, ön nagyon is él, de kérem…

– CROWN Group? – olvasom fel hangosan a mellére tűzött kis fémtáblácska szövegét. – Ön Vincent vállalatának dolgozik?

– Uram…

– Akkor csak azt mondja meg, hova a faszba visz ez a gép!

– Londonba – feleli megszeppenve.

– London… London… – Tanakodva vakargatom meg az állam, majd mintha a sötétségben hirtelen fény villanna, megvilágosodom. – London-küldetés? Baszki… – Beugrik valami, de az emlékeim hézagosak. Szkeptikusan felhúzom a szemöldököm. – Hogy a bánatba kerülök az utolsó bevetésemre? – Ezt a kérdést már inkább magamhoz intézem, mintsem hozzá. Értetlen vigyor terül el az arcomon.

– Mr. Alaister, kérem! – szólal fel harsányan. – Nem beszélhet erről hangosan… – Élesen szívja be a levegőt. Nem akar bajba kerülni. – Csak kösse be magát, hadd szálljunk le biztonságosan, rendben?

London-Heathrow-i repülőtér

Még mindig totálisan össze vagyok zavarodva, ettől függetlenül megpróbálok józan maradni, és nem bepánikolni. Amúgy sem vagyok egy aggodalmaskodó típus, de ebben a helyzetben azon sem lepődnék meg, ha ez megváltozna. A reptér szerencsére nem idegen számomra, így magára hagyva a rejtélyes személyzetet, elindulok a tömeg felé. Csak futólag pillantok a névvel ellátott táblákat tartó emberekre, ám ennyi pont elég ahhoz, hogy kiszúrjam az „Alaister” nevet. A stewardess is így hívott, ami valószínűleg nem csak a véletlen műve.

– Mr. Alaister – szól utánam egy őszes, ugyanakkor jóvágású pasas. Áldás, hogy ő felismer engem, mert nekem halványlila gőzöm sincs arról, hogy ő kicsoda. Na meg arról sem, hogy én ki vagyok éppen. Komolyan, lehetne ennél rosszabb a helyzet? – Mi történt az ingével? – Döbbenet ül ki az arcára.

– Hát – vonom meg a vállam –, szórakoztam kicsit a stewardesszel.

– Ó – csak ennyit mond, mielőtt útnak indítana az autója felé. Talán rá kéne kérdeznem, tud-e valamit a kilétemről, vagy, hogy miért vagyok itt, vagy ő honnan ismer engem. Ezer kérdés kavarog a fejemben, ám szerencsére a tapasztaltságom nem veszett oda az emlékeimmel együtt. Ha valóban a London-küldetés közepén vagyok, bérgyilkosként jöttem ide. Ebben az esetben egy félreérthető kérdés is a vesztemmel járhat. Nem kockáztathatok. – Parancsoljon – tárja ki előttem egy Mercedes SUV bal hátsó ajtaját. Engedelmesen beszállok, egy határozott köszönöm kíséretében.

Legalább két óra hosszat kocsikázunk, mire lelassít az autó egy hatalmas, fényűző luxusvilla vaskapuja előtt. A kapu pillanatokon belül nyílni is kezd, mi pedig gond nélkül begurulunk a szemet gyönyörködtető belső udvarba. Körülbelül negyedóra telik el a leparkolásig, de nem bánom, ugyanis addig lehetőségem van felmérni a káprázatos kertet, a grandiózus szökőkutakat, és minden mást, amit a lélegzetállító hely nyújt. Természetesen nem ez az első alkalom, hogy ilyen környéken járok, de be kell vallanom, az eddigiek közül ez fogott meg a legjobban.

Kikapcsolom a biztonsági övet és veszek egy nagy levegőt, mielőtt kiszállnék. Az őszes úr illedelmesen kinyitja nekem az ajtót, hogy csak kilépnem kelljen az autóból.

– Jól utazott? – kérdi nyájasan.

– Igen – felelem egyszerűen. – Gyönyörű ez a hely. A tulajdonosnak igazán jó az ízlése.

– Igen. Camille asszony odafigyel a részletekre. – Ő maga is vet egy gyors pillantást a panorámára. – Az ízlése páratlan.

– Az – helyeselek halvány mosollyal az arcomon.

– Camille asszony már várja.

Csendesen megyünk egymás mellett a halványrózsaszín kövekkel kirakott úton. Éppen a villa méretes ajtajához érünk, mikor egy negyvenes, kemény arcvonásokkal rendelkező férfi kilép rajta, hogy köszönthessen minket. Pontosabban engem, ugyanis a sofőr szemlátomást nem örül az úr láttán, sőt még csak üdvözlésre sem méltatja. Helyette bólint nekem egyet, és komótosan visszaballag a kocsijához. Meglepett ez a reakció, de nem lankadhat a figyelmem.

– Mr. Alaister – nyújt kezet a férfi, amit viszonzok is. – Camille már várja önt.

A ház belülről is ugyanazt hozza, amit kívül tapasztaltam. Fényűzés, luxus… egyszerűen mindenből árad a pénz. Az első megérzésem, hogy drogkereskedelemről lehet szó, és ha igazam van, nem kispályásokkal van dolgom.

– Ó, Dylan! – Dylan? Szuper. Legalább már a keresztnevemmel is tisztában vagyok. – Végre megérkeztél!

A nő már a hetvenet taposhatja, ha nem többet. A haja ősz, kontyba van tűzve, alapvetően nem túl magas, valamint eléggé soványnak tűnik. Az arcvonásai viszont kedvessé teszik a tekintetét, csakúgy, mint a kedélyes fogadása.

– Camille asszony?

– Ugyan már – legyint a kezével, miután arcon csókol. – Mostantól együtt fogunk dolgozni. Szólíts csak Camille-nak, rendben? – Határtalanul boldognak látszik. Irtózom az ilyesfajta csöpögéstől. Bár, ki tudja, lehet, hogy az alakoskodás mögött ő sem olyan nyálas, mint amilyennek tűnik.

– Camille – javítom ki magam.

– Hamarosan megérkeznek a lányok, addig kérem, foglaljon helyet – int a kanapé felé a férfi.

Lányok? Mégis milyen álcával kerültem ide?

– Rendben, köszönöm.

A férfi határozott, céltudatos léptekkel vág át a nappalin, a lakkcipője sarka visszhangzik a halvány, kávészínű márványpadlón. Visszatekint, mielőtt még eltűnne a folyosó végén. Kétkedőn nézek utána, gyanúsnak tűnik. Bár túl egyszerű lenne, ha ő lenne a célpontom. Első lépésként arra kell rájönnöm, mi az álszemélyiségem, és folytatni a küldetést úgy, ahogyan azt kell. Mindenkinek a bizalmába férkőzni, és tapintatosan nyomozni anélkül, hogy gyanúba keverednék. Ez rutinfeladat. Bízom magamban. Tudom, hogy menni fog. Ugyanakkor az érzés, ami a hatalmába kerít, nem hagy nyugodni. Mintha félnék valakitől, vagy valaminek a következményétől, és ez még soha nem fordult elő ezelőtt. Bár tudnám, mitől tartok így… Nagyban megkönnyítené a dolgomat.

A szobára csend telepszik. Camille keresztbe tett lábakkal ül a tőlem alig két méterre lévő, rózsamintázatú karosszékben, miközben egy csészét tart a kezében. Earl Grey teáját szürcsölgetve bámul ki a padlótól plafonig érő ablakon. Tökéletes a rálátása a zöldellő kertre. Irigylem is érte, hiszen én háttal ülök a páratlan panorámának, így a figyelmemet csak a ház kötheti le. Igaz, távolról, de van módom alaposabban szemügyre venni a berendezést. Rögtön ki is szúrom a kulccsal vagy kóddal zárható széfeket és fiókokat. Csak ebben a helyiségben vagy egy tucat van belőlük. Meg sem merem tippelni a háló-, esetleg a dolgozószobát. Úgy néz ki, ők olyan emberek, akiknek jócskán van mit rejtegetniük, és ez sosem jelent jót.

Pusmogásra leszek figyelmes a jobb oldali folyosó felől. Megfeszül az arcom a koncentrálástól, de a beszélgetés olyan halk, hogy a hangfoszlányok eltűnnek, mire ideérnének hozzám.

– Megérkeztek – lép elő a sötét hajú férfi. Tehát ő társalgott ott valakivel. – Mr. Alaister?

Camille-ra nézek, aki bólint egyet.

– Josh odakíséri. Remélem, az új jövevények megtetszenek majd önnek…

– És engedelmesek is lesznek – fejezi be Josh a nő mondatát. Végszóra mindketten nevetésbe kezdenek, így én is csatlakozom a hahotához, nehogy feltűnést keltsek a számukra furcsa viselkedésemmel.

Menet közben a férfi jól megbámul engem, és szóba is elegyedik.

– Szólíthatlak Dylannek?

– Hát hogyne – felelem rögtön. – Josh.

Erre elmosolyodik.

– Tudod, kész csoda, hogy egy ilyen tapasztalt embert kaptunk. Az előző… – Elhallgat, majd egy sóhaj után ismét belekezd. – Gyenge volt, és meg akarta szöktetni az egyik lányunkat. Hátba támadott minket, és ez elég rosszulesett Camille-nak.

Olyan elvarázsoltnak tűnik ez a fickó, mintha teljesen más idősíkban élne. A 19. századot idéző beszédstílusa, a frakkja… Legutóbb még egy sétapálcát is láttam a falhoz döntve, úgy sejtem, az övé lehet.

– Az embercsempészet nem könnyű.

Na jó, talán nem kellene azonnal belevágnom a közepébe, de mondhatni maximálisan biztos vagyok abban, hogy ezzel foglalkoznak. Ha most nem találtam el, valószínűleg lepuffant az övszíjához erősített pisztollyal. Igen, már korábban észrevettem, hogy domborodik ott valami.

– Nem az. – Együttérzőn pillant rám. – Éppen ezért örülünk, hogy elvállaltad ezt a nemes feladatot. Camille rendesen megfizet majd érte, ne aggódj.

Ó, a kurva életbe.

Tehát én vagyok az embercsempész.

– Valamiből meg kell élni – vigyorodom el, mire ő elégedetten megveregeti a vállam. Ahogy hozzám ér a mocskos kezével, legszívesebben megfojtanám, de a csuklóját minimum eltörném. Ha biztos lennék a célpontomban, nem szórakoznék ilyen kisstílű bűnözőkkel.

Nyugtalanság hullámzik át a testemen, amikor kinyílik előttem a pinceajtó. Pár lépcsőfok után még egy ajtóval találom szemben magam. A kilincshez érve a rossz érzés egyre csak fokozódik bennem, ám ennek egy apró jelét sem mutatom a külvilág felé.

Benyitok. Borzalmas látvány tárul elém. Három remegő női test, piszkos ruhában, zsákkal a fejükön. Keservesen sírnak.

– Csak nyugodtan – int feléjük Josh. – Nézze meg őket.

Hányni tudnék attól, hogy ez a nyomorult úgy beszél róluk, mintha tárgyak lennének egy kurva kiárusításon. Oké, egyetértek azzal, hogy bérgyilkosnak lenni sem egy becsülendő dolog, de soha nem bántok olyanokat, akik nem bántottak másokat előtte. Csak rosszfiúkat ölök.

Odalépek az első lányhoz, aki azonnal hangosabban kezd visítani, amint meghallja a padlózat nyikorgását. Leveszem a zsákot a fejéről. Egy húszas éveiben járó, szőke nő néz vissza rám könnyes szemekkel. Egy széles ragasztószalag akadályozza meg a beszédben, a kezei gyorskötözővel vannak összefogva. Hosszasan nézem őt, de mikor már elevenebben kezd ficánkolni, cselekszem is.

A szám elé emelem a mutatóujjam. Psszt.

A középső lány is hasonlóan néz ki, csupán a vér mennyisége különbözteti meg őket egymástól. Megüthették, ez lehet az oka annak, hogy egy mukkot sem szól. A harmadikhoz érek, és őt is megszabadítom a zsáktól.

Megfagy a vér az ereimben, amikor elém tárul az arca.

– Vivian? – kérdem elfúló hangon.

– Majdnem – szólal meg Josh. – Violetnek hívják.

Második fejezet

Az ismerős ismeretlen

VIOLET

Hátrabillentem a fejem, hogy felnézhessek a nyúlánk férfialakra. Amint tekintetem találkozik a sötétbarna íriszeivel, belém szorul a levegő és nem merem kiengedni. Félek, hogy a légzésem hangjával is felbosszantanám. Feszült, markáns arcvonásai cseppet sem tükrözik a kedvesség apró szikráját sem, így rögtön ellenségként könyvelem el. Ehhez talán a ruházata alatt feszülő, tökéletesen kidolgozott izomzata is hozzájárul, ami miatt azonnal áldozattá válok. Legalábbis annak érzem magam, hiszen egy ilyen állatias ösztönlény mellett én csak préda lehetek.

– Vivian?

A kérdés, amit nekem szegez, nagyon váratlanul ér. Mégis honnan ismeri ez a senkiházi a nővéremet? Talán őt is bántani akarják? A gondolatra rögvest összeszorul a gyomrom. Dióméretűre csökken, hányinger kezd kínozni. A testvérem iránti féltés kegyetlen szívfájdalmat okoz, de a férfi tekintete ezt egyáltalán nem támasztja alá. A tekintélyt parancsoló szempár aggodalmat tükröz, s mintha ő sem értené, mi folyik körülötte. Összezavarodom. Totálisan összezavarodom.

A koromsötét, hideg és nyirkos helyiségben ülve teljesen elveszítem az időérzékemet. Nem tudom megmondani, hogy az a két férfi mikor járt itt utoljára, ugyanis amint leléptek, elnyomott az álom. Talán ez lehet az oka annak, hogy most is magam előtt látom a feltételezett elrablóm arcát. Csupán az agyam szüleményének vélem, de hamar megdől a feltételezésem. Ez a férfi nagyon is itt van. Előttem guggol és bámul. Sikítanék, de nem tudok. A széles ragasztószalag miatt egy nyikkanás sem hallatszana a segélykiáltásomból.

– Leveszem, ha nem sikítasz – közli velem alkuként, és én hamar bele is megyek a játszmába. Na de nem a magam érdekében, inkább a nővérem miatt. Meg akarom tudni, hogy ez a szemétláda miért vette a szájára a nevét.

Helyeslően bólintok.

– Remélem, tudod, hogy én nem az az ember vagyok, akivel szórakozhatsz – figyelmeztet rögtön.

Bólintok még egyet.

– Jól van. – Hirtelen tépi le a ragasztószalagot, amitől fájdalmasan felnyögök. A csípő érzés egy pillanatig elviselhetetlen, ráadásul a számat is felsértette. – Nagyon hasonlítasz rá… – kezd bele azonnal. – Vivian Haely, tudod, ki ő?

– Miért kéne válaszolnom erre? – kérdezek vissza dacosan.

– Mert te is tudni akarod, honnan ismerem – feleli. Persze, hogy tudni szeretném.

– A nővérem – mondom fojtott hangon. A könnyeim azonnal utat törnek maguknak. Nem akarom, hogy bántsák őt. – Kérem…

– Nincs miért aggódnod. – A hangja most lágyabban cseng. – Viviant az életem árán is megvédeném, ha bajban lenne. – Rettentően meglep, amit mond. – Te pedig a húga vagy, így tekintsd magad protekciósnak.

– Tessék? – nézek rá értetlenül. Mégis mire akar ezzel célozni? – Nem értem magát – rázom meg a fejem.

– Ha képes leszel együttműködni velem, kijuttatlak innen. – Újra a ragasztó után nyúl.

– Nem fogok kiabálni… – kérlelem, ismét a könnyeimmel küszködve.

– Így biztos, hogy nem.

Visszatapasztja a számra, az arcom érintett része ismét fájdalmasan kezd sajogni. Bosszúsan bámulom őt, míg kisétál a látókörömből. Kettős érzésem támad vele szemben. A szavai talán igazak, és tényleg segíteni fog nekem, így hálásnak kéne lennem. Mégsem tudok elvonatkoztatni attól, hogy ő egy rossz ember. Félek tőle. Félek attól, amire egy ilyen férfi képes lehet. A rettegés a csontomig hatol, közben pedig tudom, hogy ez még csak a kezdete mindannak, ami rám vár.

Pár óra elteltével ismét léptek zajára leszek figyelmes. Kihoznak minket a dohos lyukból, de a hely, ahova megyünk, közel sem szebb vagy jobb az előzőnél. Egy hatalmas bútorszállító teherautóba toloncolnak minket, pontosabban annak egy, a középső részében lévő cellájába, amit két feketére festett farostlemez választ el az autó elejében lévő bútorhalmaztól. Egy fémből kovácsolt padon ülünk, a kezünk pedig bilincsben van, hozzáláncolva az alumínium padlózathoz. Továbbra sem szabadítanak meg minket az arcunkon ékeskedő szürke szalagoktól, de legalább a fejünkre húzott textilzsákok használatát mellőzik. Jelenleg még ennek is örülni tudok.

– Indulhatsz – csendül fel egy ismeretlen női hangfoszlány.

– Viszlát.

Ezt a hangszínt viszont már felismerem. Ő az. A megmentőm.

Az utazás hosszú percei lassan órákká nyúlnak, s mintha egy örökkévalóság telne el a leparkolásig. Az energiahiány miatt többször is elbóbiskolok, így azt, hogy hova tartunk, elképzelni sem tudom.

– Hé – szólongatnak.

Résnyire nyitott szemmel nézek a hang forrása felé. Az erős fény szinte megvakít, de így is képes vagyok felismerni őt. Ösztönösen húzom össze magam, a félelem azonnal kijózanít.

– Nem vagy éhes?

Hiába beszél, nem figyelek rá. Egy gyors pillantással felmérem a terepet, és ettől csak még idegesebbé válok, ugyanis a másik két lány sehol, a bútorok kipakolva, a fal, ami elválasztott a külvilágtól… Hát azt éppen a rejtélyes férfi tördeli, pusztán unalomból.

Megmenekültem volna?

Reménykedni kezdek, sőt megkönnyebbülök. Melegséggel tölti meg a szívemet a gondolat, miszerint vége. Vége ennek a borzalomnak. Persze ekkor még nem tudtam, hogy hatalmasat tévedek.

– Hol vagyok? – érdeklődöm óvatosan. Csak ekkor veszem észre, hogy a kezeim már szabadok. Hogy szabad vagyok.

– Hát… – Elhallgat, mintha nem mondhatná el a pontos helyszínt, és hazudni sem akarja azt, hogy biztonságban. – A lényeg, hogy itt vigyáznak rátok. Hamarosan a nővéred is megérkezik. – Feltápászkodik, de a nem elhanyagolható belmagasság ellenére is bőven görnyednie kell, hogy ne verje be a fejét. – Gyere.

Nem bízom benne, de tudatában vagyok annak, hogy ez most nem az a helyzet, amikor választási lehetőségem van. Jelenleg nem dönthetek a sorsomról, bármennyire is rettegek attól, hogy az mit hoz majd a következő percekben.

Bólintok és követem őt.

Egy hatalmas mélygarázsban vagyunk, ám a legfurcsább az egészben az, hogy ezen a teherautón kívül más jármű nincs is a láthatáron. Gyanítom, ez sem véletlen, bár jobban aggaszt a betonfalon virító, méretes betűszó.

– CROWN Group – olvasom fel hangosan, mire a férfi azonnal odakapja a fejét a felirat irányába, majd visszanéz rám. Egyfajta remegés járja át az egész testemet, a fejem búbjától egészen a lábujjam hegyéig. Ennek az embernek a tekintetét állni… Hát, enyhén szólva sem könnyű. Úgy sejtem, hogy ezzel ő is tisztában van, valamint szándékosan fegyverként is használja. Ugyanis engem egyetlen pillantásával képes lebénítani. Gyengévé tesz, s látom a szemében, hogy ezt ő is érzi.

– Legalább játszd a tudatlant, ha nem akarod, hogy megöljenek. – Az arcvonásai megmerevednek, a szája keskeny csíkká feszül. Mérges, és ezzel még jobban megrémiszt.

Némán bólintok egyet. Értettem.

A két szőke lány értetlenül szemléli a párbeszédünket. Eddig észre sem vettem őket. Éppen odasétálnék hozzájuk, de abban a percben lövések dördülnek el. Nem túl hangos, távolról célzott lövések. Az első golyó az egyik, a másik golyó a másik nő fejébe fúródik. Lesokkolva, tehetetlenül állok és nézem, ahogy a két test élettelenül a földre hullik. Sírni kezdek. Torkom szakadtából üvöltenék, de a férfi a hátam mögött terem, és a tenyerét a számra tapasztva elnémít. Átkarolja a derekam, majd hátrafelé lépdel, közeledve a teherautóhoz. Jóformán az egész testsúlyomat ő tartja, így még haszontalanabbnak érzem magam.

– Minket nem vettek észre – súgja a fülembe. – Ha nem akarod úgy végezni, mint ők, csendben maradsz.

Természetesen viselkedem, hiszen élni akarok, meg amúgy sem hagy más választást. Ám a holttestek a szemem előtt minden egyes pillanatban hangos zokogásra késztetnek. A félelem pedig csak fokozódik bennem, mikor léptek visszhangjára leszek figyelmes.

– Heshin? Ha előbújsz, nem bántom a lányt.

HESHIN

A férfihang a nevemen szólít… Tudja, ki vagyok. Talán azt is, hogy miért vagyok itt, vagy hogy kiért.

Hezitálás nélkül cselekszem. Violet térdei alá nyúlok, felemelem őt és bedobom a teherautó hátuljába. Ezzel ugyan felfedem a kilétünket, viszont őt védik a golyóálló falak.

– Te vagy az, igaz? – A férfi megjelenik az autó közelében, pár méterrel tőlem. Felé fordulok, hogy láthasson, és hogy én is láthassam őt. Fegyvert fog rám, a melynek a csövét hangtompító hosszítja. Bizonytalan a tartása, jóformán remeg a keze, bár nem nagyon. De én a félelem legapróbb jelét is felfedezem, bárkiről is legyen szó. – Segítened kell.

Meglepődöm, hiszen ha én segítséget szeretnék kérni valakitől, nem fenyegetéssel próbálkozom. Legalábbis elsőre biztosan nem.

– Miben állhatok a szolgálatodra? – tárom szét a karjaimat, kérdő pillantást vetve rá.

– A CROWN ki fog nyírni… Nem akarok meghalni… – Megcsuklik a hangja. Férfi létére elég nyámnyila. Valószínűleg egy újonccal van dolgom. Úgy fest, manapság nehéz rátermett embereket találni. Nem is értem, ez a férfinak nem mondható egyed mit keres ennél a vállalatnál. Fegyvere van, tehát ölésre képezik… De őt? Siralmas lenne. Valószínűleg inkább lophatta a pisztolyt.

– Talán rosszat tettél? – kérdezem úgy, mintha érdekelne a panaszkodása, de nem így van. Csak a bizalmába férkőzöm, hogy minél hamarabb véget vethessek ennek a cirkusznak. – Közben pedig tedd le szépen a fegyvert. Különben nem segítek. – Erőteljes pillantásokat vetek rá, azt akarom, hogy komolyan vegyen.

Engedelmeskedik.

– A feleségem beteg, és a műtétje nem vár halasz…

– Csak a lényeget – vágok bele a szavába.

– Információt szivárogtattam ki. Pénzért – vallja be bátortalanul. Mintha nekem kéne gyónnia, úgy áll előttem. Szegény, még nem tudja, kivel áll szemben.

– Hát ez bizony nem kis bűn – mosolyra húzom a szám.

– Ez nem vicces! – fakad ki, és ismét a fegyverért nyúlna, ám fenyegető pillantásom lebeszéli róla.

Egyébként nagyon is vicces, mivel manapság minden egyes katona szivárogtat ki dolgokat, hogy egy kis pluszhoz jusson. Az okosabbak viszont meg is ölik azt az illetőt, akinek köptek, mielőtt az továbbadhatná bárkinek is. Bevett módszer, még én is ügyködtem ilyesmivel, főleg az orosz konkurenciával. De akkor tizenhat voltam. Csupán azért hagytam abba, mert nem tudnak annyit ajánlani, amennyi miatt megérné a biznisz. Túl jól keresek, már nincs szükségem arra a pár százezerre. Aprópénz.

– Öld meg Vincentet – tanácsolom, miközben lassú léptekkel megindulok az irányába.

– Kit? – kérdezi értetlenül.

– Vincent Crown, a vállalat vezetője. 1980. december 7-én született itt, az Egyesült Királyságban. Van egy lánya, meg egy nagyon csini felesége… Jelenleg New York-ban élnek, és nagyon-nagyon gazdagok, talán még adócsalók is – nevetem el magam a végére. Az férfi folyamatos hátrálása lehetővé teszi, hogy én kerüljek közelebb a fegyverhez, így fel is kapom azt a földről. – Csak vicceltem – komolyodom el. – Vincent igencsak tisztességes állampolgár, persze a bérgyilkosait leszámítva…

– Miért mondod el ezt nekem? – Amint ráfogom a pisztolyt, remegni kezd, mint a kocsonya. Halálfélelme van.

– Most éppen megtanítalak arra, hogy hogyan kell információt jól – hangsúlyozom ki az utolsó szót – kiszivárogtatni.

– Kérlek…

– Nyilván nem hagyhatlak életben, egyrészt mert nem fizettél az infóért cserébe, másrészt pedig ez a kiszivárogtatás alappillére. Ne hagyd futni a bérlőd. – Felemelem a fegyvert, a csövét egyenesen a fejéhez irányítom, és egy jól célzott lövéssel eltalálom a homloka közepét. Ezzel párhuzamosan egy hangos sikolyra leszek figyelmes.

– Mióta állsz itt?

Azonnal kavarogni kezdenek a gondolataim. Ha ez a lány végighallgatott mindent, meg kéne ölnöm. De Vivian húgát soha nem tudnám bántani… Ugyanis Viv sosem bocsátaná meg nekem. Talán itt rontottam el. De ilyen szabályszegésért nem kapnék börtönt… Legalábbis, tudomásom szerint ennyi nem elég hozzá. Főleg, ha rólam van szó. Vincent tudja a legjobban: én pótolhatatlan vagyok.

– Én csak most – kapálózik a kocsi felé. – Nem hallottam semmit, azt hittem… Azt hittem, lelőtt, és meg akartam nézni, élsz-e még – magyarázza kétségbeesetten. Nem úgy tűnik, mintha hazudna. Ránézésre amúgy sem az a fajta ember.

– Nem mondanám, hogy hiszek neked, de egyelőre szükségem van rád, úgyhogy nem öllek meg.

Megrezzen a szavaim hallatán. Visszasétálok az autóhoz, és bedobom a fegyvert a hátuljába.

– Mehetünk. Itt nem biztonságos.

– Mi? – vonja fel a szemöldökét. – M-megöltél valakit, és ők? – mutat a földön heverő női testekre.

– Minden terv szerint halad – mondom egyszerűen. – Persze nekik nem kellett volna meghalniuk, meg a pasinak sem, de így alakult. Félórán belül eltakarítják őket, úgyhogy nincs itt keresnivalónk.

– Terv? – Fojtott, halk hangja jelzi, mennyire meg van ijedve. – Én is a terved része vagyok?

– Mondtam, hogy nem foglak bántani, oké? Csak induljunk már… Vagy esetleg itt maradnál?

Elgondolkozik a kérdésemen, majd megrázza a fejét.

– Nem.

– Szuper – biccentek az autó felé.

Útközben egy szót sem szól, csak bámul csendesen, mintha átkozna belülről. Ha a szemeivel ölni tudna, én már rég halott volnék. Mindegy, nem is bánom, hogy nem az a beszédes fajta, legalább nem tereli el a figyelmemet a vezetésről. Ugyanakkor mégiscsak ő jár a fejemben, így is, hogy hozzám sem szól.

– Heshin… – kezd bele halkan. – Mit jelent?

Meglep a kérdése, főleg annak természetessége.

– Így hívnak – felelem ridegen. Mit kíváncsiskodik? Nem jött még rá, mi jár azzal, ha valaki többet tud, mint kellene?

– Ha a CROWN-nak dolgozol, ez csak egy fedőnév.

– Ez nem csak – nyomom meg a szót – egy fedőnév.

– Mit jelent? – fordul felém, miközben nyomatékosabban érdeklődik.

– Nem mondod el senkinek? – sandítok rá oldalról, mire elmosolyodik. Meg kell hagyni, gyönyörű a mosolya. Apró gödröcskék jelennek meg az arcán, melyek igazán bájossá varázsolják őt. Érdekes, most, hogy kezdem megismerni, már egyáltalán nem látom benne Viviant.

– Ígérem, a mi titkunk marad.

– Sosem jó, ha velem valakinek közös titka van – állapítom meg tényként, de már lágyabb hangszínen. Ismét mosolyra húzza a száját; még nem tudja, milyen velem lenni. Még nem ismer igazán, azért mosolyog. – A „Shin” egy japán eredetű szó, ami az én esetemben az igazság jelentéssel azonosítható… A „He” csak azt jelképezi, hogy férfi vagyok.

– Ennyi lenne egy fedőnév összeállítása?

Miért ilyen okoskodó? Hihetetlen ez a lány. Talán ragadt rá valami Vivianről, hiszen ő is a vállalat tagja. Ki tudja, mibe avatta be a kishúgát.

– Ez nem egy bevett módszer. Ez a CROWN módszere, és csak az én esetemben.

– Szereted ezt a nevet?

– Nem igazán – rántom meg a vállam. – A múltamra emlékeztet.

– A múltadra? – vonja fel a szemöldökét. – Hogy érted ezt?

– Miért akarod tudni?

– Csak érdekel. – Elfordítja a fejét, az ablakon bámul kifelé. Mintha lemondott volna a válaszadásomról. Csalódott lett.

– A szüleim eladtak egy japán emberkereskedőnek, mikor nyolcéves voltam. A CROWN felvásárolt.

– Mi? – Hatalmasakat pislog. – Mégis, miért tiszteled ennyire ezt a vállalatot, ha csak megvettek, mint egy darab húst?

– Ha tudnád te, mennyibe kerültem… – Félmosolyra húzom a szám, de ő egyáltalán nem vevő a viccelődésre. – Mert mindent megadott nekem – válaszolom hezitálva. – Erőssé tett, általa lettem az, aki most vagyok. Egy olyan valaki, akit senki nem adna el többé, mert szüksége van rá. Egy olyan ember, akinek az értéke pénzben már nem mérhető.

– Nem tudom, ki az, akinek ilyen hálás vagy, de ha ő olyan jó ember lenne, mint amilyennek beállítod, nem egy titkos ügynök lennél – rázza meg a fejét kétkedőn.

– Bérgyilkos – pillantok rá szigorúan. – Bérgyilkos vagyok. Egyébként pedig én választottam ezt az életutat, nem más. – Időközben megérkezünk a célállomáshoz. – Ugyan nem éppen tisztességesek az eszközeim, de sok ártatlan ember életét mentem meg a munkámmal, úgyhogy ne panaszkodj. Ha nem lennék, te már rég halott volnál.

– Nem vitatkozom – mondja egy perccel később.

– Kiszállás. – Kikapcsolom a biztonsági övemet, majd én lépek ki először a járdára. Rögtön szemben találom magam a parkolófiúval, aki meghökkenve bámulja a teherautómat. Tény, nem mindennap parkolhatnak ilyesmivel egy ötcsillagos luxusszálloda előtt. – Az éjszaka folyamán eljönnek érte, és kicserélik egy másik kocsira. Kérem, addig nagyon vigyázzon rá – dobom a markába a slusszkulcsot.

– Úgy lesz, uram!

– Menjünk – intek Violetnek, aki rögtön mellettem terem. Látszólag rosszul érzi magát a koszos ruhájában, és a nem éppen úrinőhöz méltó fellépése is zavarja. Végignézek rajta, a pillantása pedig egyértelműsíti számomra, hogy igazam van. – Ne aggódj – mondom úgy, hogy csak ő hallja. – Egy szép lánynak teljesen mindegy, mit hord, ugyanolyan szép marad.

El sem hiszem, hogy ezt kimondom, de úgy tűnik, elérem vele a kívánt hatást. Szemlátomást megnyugszik, így elindulhatunk a bejárat felé.

Nem tart sokáig, míg szobát foglalok. Eleinte ugyan érdekesen méregetnek minket, ám amint a névjegy- és a hitelkártyámhoz jutnak, elszáll minden kétségük afelől, hogy nekünk való-e ez a szálló.