BORÍTÓ

Szerkesztő: Till Katalin

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: (VaGy)

© 2020 by Papp Dóra

© Ciceró Könyvstúdió, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-132-3

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Azoknak, akikbe félig belehaltam
és akiket ki kellett írnom magamból

A testek olyan esését, amely során csak a gravitációs hatás érvényesül (minden más, a mozgást befolyásoló hatás elhanyagolható), szabadesésnek nevezzük.

PROLÓGUS

„HERE WE ARE IN THE MAELSTROM OF LOVE
WAITING FOR THE CALM TO SOOTHE OUR HEARTS
HERE WE ARE AND DON’T KNOW HOW TO STOP
WAITING FOR THE WAR TO END IT ALL”

HIM – Salt In Our Wounds

Amikor kimondhatatlan titkok kötik gúzsba a testedet és szorongatják a lelkedet egy olyan időpontban és helyszínen, ami mások számára tökéletességet és felejthetetlen élményt jelent, miközben több száz, árgus szem figyel, nem csoda, hogy a rosszullét kerülget.

A lány újabb levegőt kortyolt, lassan nyelt, hogy megnyugtassa zakatoló szívét – de csak nem lett jobb. Sőt, úgy érezte, kicsúszik a talaj a lába alól, hogy végleg elveszíti a kemény munkával megszerzett önuralmat, és ez a mindenen elhatalmasodó, ártó forróság kínosan ismerős volt számára. Félt. Azóta félt, hogy betette a lábát a templomba és végigsétált a padsorok között.

Oldalra tekintett, és megpróbálkozott egy kényszeredett mosollyal – az első sorban ülő, lila kosztümös nagymama felvont szemöldökkel figyelte. Valóban? Vagy csak képzelődött? Túl sokan vannak… Túlságosan örömittasak, túl csinosak, túl természetellenesen bájolgók, ahogy a lány irányába néznek, kivétel nélkül mind, egyszerre… Hogy képesek ilyen felhőtlen örömre egy ilyen helyen? Hogy jelenthet ez a hely ennyire gyökeresen mást nekik és neki? Pedig megígérte magának, hogy ma megpróbálja – erre az egy órára összeszedi magát, minden rendben lesz. Hisz ez most nem róla szól. Igen, megígérte magának, és megígérte valaki másnak is. De ez mit sem ért. Lüktetett a halántéka, elviselhetetlen forróság kúszott végig rajta, izzadságcsepp folydogált a háta közepén és veszett el a barackszínű ruha anyagában, szédült, nem kapott levegőt, ahogy újra végigjártatta tekintetét a mennyezeti freskókon… Kétségbeesetten szorongatta a kezében lévő virágcsokrot. Ez az átkozott hely, a rengeteg ember, ez a füllesztő hangulat, a túlvilági csend, az egyszer-egyszer fojtottan felköhögő emberek, akik ha tudnák, hogy ötszáz évvel ezelőtt mi…

Mély lélegzetet vett a pap monoton beszédét hallgatva. Lehunyta a szemét.

Amikor újra felnyitotta, egyenesen előrenézve belekapaszkodott az egyetlen reménysugárba: az aggodalmat tükröző, tiszta, kék tekintetbe, ami mindig a lelkéig hatolt. Ha ki tudná nyújtani érte a kezét, és újra belekapaszkodhatna…

Megígérted! Így csak saját magadat húzod fel! – Szinte hallotta a fiú neheztelő hangját. – Nyugodj meg!

– Kinél vannak a gyűrűk?

A barátnője oldalba bökte a lányt. Azon nyomban feleszmélt, hagyta, hogy elvegyék tőle a csokrát. Előkereste a díszdobozt a retiküljéből. Most aztán tényleg minden szem rajta… Már attól megszédült, hogy lefelé nézett. Tett egy lépést előre, de forgott vele a világ, forró volt a lehelete. A barátnője utána kapott. Páran felszisszentek a tömött padsorokban. Ahogy reszketve átadta a gyűrűket, összeakadt a tekintete a menyasszony boldogságtól csillogó szemével.

– Jól vagy? – súgta ő. – Nincs színed…

A lány hátralépve legyintett. A hófehér selyemruhás menyasszony visszafordult a jövendőbelijéhez, és a szemébe nézve, az esküje közben az ujjára húzta a gyűrűt. A lány semmit se hallott a szavaiból. Biztos volt benne, hogy el fog ájulni. Ez már túl volt a szorongáson – valami nagyon nem stimmelt.

– Mi a baj? – súgta az oldalán barátnője.

– Nem tudom – lehelte forrón.

– Szedd össze magad! Aláírni nem tudok helyetted. Széles mosoly!

– Aha…

Amint újra találkozott a kék szempárral, jól látta, a fiú minden erejével azon van, hogy megnyugtassa háborgó lelkét. Feleslegesen fáradozik; a rosszullét újabb és újabb hulláma ostromolta a lányt.

– És most megkérném…

Csak ennyit fogott fel a pap mondandójából. A kék tekintetbe kapaszkodva, reszketve megtett három lépést, miközben a fiú is előrelépett. A pompásan feldíszített asztalka felé indultak mindketten. Egy lépés… Kettő… Még egy utolsó, mély levegővétel…

Megszédült. Megcsúszott a tűsarkú cipője. A násznépnek egy emberként akadt el a lélegzete. A fiú elkapta a karjánál, erősen magához húzta, és miközben a menyasszony újra súgva kérdezgette, észrevétlenül, egészen közelről ráfújt a lány kipirult, lángoló arcára. Életmentő pillanat volt. Amíg a fiú felvette a gondosan előkészített tollat, és az okirat fölé hajolt, másik kezével egy másodpercre sem engedte el őt. Akkor sem, amikor szédelegve, reszkető kézzel aláírta a házassági dokumentumot. Miután felegyenesedett, a boldogságtól sugárzó vőlegény rákacsintott, és közel hajolt hozzá:

– Senki sem fogja elfelejteni, hogy a mi nyoszolyólányunk annyira menő és laza, hogy részegen jött a szertartásra!

Mosolyt csalt az arcára az a pár szó, ha csak egy másodpercre is. Visszalépett a barátnője mellé, aki nem adta vissza a csokrát, sejtve, hogy már az is terhet jelentene.

– Ezennel – szólt a pap emeltebb hangon –, az egyház által rám ruházott hatalomnál fogva férjnek és feleségnek nyilvánítalak benneteket! Megcsókolhatjátok egymást!

Végre! Vége az egésznek, kivonulnak, aztán friss levegő, azúrkék ég, gyógyító napsugár…

Az újdonsült házaspár nem fogta vissza magát a csókkal. Amíg a tömeg felállva, tapsolva éljenzett, a lány azzal volt elfoglalva, hogy ne essen össze a fojtogató melegben. Már a látása is elhomályosodott… És ekkor a fiatal pár fülsüketítő zene és tapsvihar kíséretében, boldogan megindult a padsorok között. A lány a menyasszony után lépett, de alig fogta fel, hogy utána mi történt. Valaki erősen tartotta… Nem csak egyvalaki… Aztán friss, lágyan simogató szellőt érzett az arcán, és mélyet kortyolt a hűsítő levegőből. Alig tudta kinyitni a szemét, hasogatott a feje, de meglökték, és a háta mögött tolongó tömeg egyre zajosabb cseverészése és nevetgélése megőrjítette. Valahol a közelben egy feldíszített autó várakozott, a hátsó ülésére ugorhattak be a friss házasok, igen, biztosan…

– Gyere!

Újra az erős, határozott kar húzta magával. Máris tompult a felhajtás zajos forgataga, csendesedett az éljenzés és a taps… Újra megbotlott.

– Rúgd le a cipődet, Hel! Gyerünk!

A templom kertjében botladoztak, ketten, egyedül. Úgy tett, ahogy a fiú kérte, így már puha fű csiklandozta a talpát; még sosem esett ilyen jól ismerős érintése. Egészen a templom mögé, a kert hátuljába vonultak el. Itt már a madárcsicsergést is ki lehetett venni.

– Ereszd ki, ha kell, gyerünk! – szólt halkan a fiú.

– Nem erről van szó… Próbáltál megnyugtatni, ugye?

– Igen, de nem ment. – Aggódva fürkészte. – Ez… valami más. Ott egy kút, gyere!

Erősen tartotta, amíg imbolyogva megindultak a kerti csap felé. Ahogy megnyílt a jéghideg sugár, a lány mindkét csuklóját a víz alá tartotta. Hosszú perceken át hagyta, hogy a fiú a derekánál tartsa, amíg ő a csaphoz hajolva, másodpercről másodpercre, lassú, mély lélegzetvétellel megnyugtatta magát. Kitisztult a látása. Már nem szédült.

– A legjobb barátaim a házassági eskütételük után pont most pattannak be a kocsijukba, hogy elhúzzanak a bulijukra – csóválta a fejét –, én meg itt szerencsétlenkedem egy templom kertjének rejtett zugában, egy vízcsap fölött görnyedezve, mert… mert nem vagyok normális. Nem is én lennék, komolyan mondom, Jeremy…

– Nem is mi lennénk.

A lány elzárta a csapot, és lassan kiegyenesedett. Lopva a válla fölé nézett, és ekkor, mivel egyedül voltak, ott, hátul, egy pillanatra, alig észrevehetően narancsszínű lángnyelveket ébresztett a tenyerén, hogy felszárítsák nedves bőrét és újra egyensúlyba hozzák. Csak azután, hogy a lángok eltűntek, csak akkor ölelte át a fiút olyan szorosan, ahogy csak tudta, és beletúrt a sűrű, fekete hajába.

– Adrienne és Roger összeházasodtak! – nevetett fel. – El tudod ezt hinni?

– Nem. Viszont a jövőre vonatkozóan legalább tutira az eszembe véstem valamit. A templomi szertartást enyhén szólva hanyagoljuk. Ha már egy boszorkánnyal vagyok megáldva…

A lány lazított az ölelésén, és közelről nézett a szeretett kristálykék szempárba:

– A családi nevemet is meg akarom tartani. Áll az alku?

A fiú felvonta a szemöldökét.

– Még a kötőjeles megoldás se érdekel? Felvenni az évezredes múltú Raven család nevét, azért ez… Azért én ezt átgondolnám a helyedben. De én szeretek alkut kötni veled, boszorkány. Mit adnál cserébe?

Odahajolt a fiú füléhez. Olyan dolgokat suttogott neki, amiket jobb, ha sem a csicsergő madarak, sem a zöldellő fű, sem az Anyatermészet egyetlen, élettől lüktető lénye sem hall meg. Van, ami csak kettőjükre tartozik. A fiú beleborzongott a suttogásba.

– Vissza kellene mennünk, ha jobban vagy… – mondta nagyot nyelve.

– Áll az alku, Raven?

– Hogy tudnék neked nemet mondani, Miss Ferrer? – csóválta a fejét a fiú.

Kéz a kézben sétáltak vissza a tömeghez. A lány mezítláb lépkedett a füvön, kezében a cipőjével, újra egyensúlyban, elégedett mosollyal az arcán. Érzékeny, bármilyen érzelmet könnyen befolyásoló társsal áldotta meg a sors, aki bárkit könnyen manipulálhat, és ő volt az egyetlen, aki igazán mélyen tudott hatni rá. Imádott vele alkut kötni.

Imádtam vele alkut kötni. Túlságosan veszélyes játékot űzünk, kezdettől fogva. Csak alkukkal működhet ez a szerelem, hiszen sosem leszünk igazán szabadok, be vagyunk zárva egy ketrecbe. Egy életre. Őrültek vagyunk. Nem is mi lennénk…

1. VÁNDOR

„MY BEAUTIFUL DISASTER

TAKE ME ANYWHERE YOU CHOOSE

DON’T FIGHT IT, IGNITE IT”

Slash – World On Fire

Normális vagy?! Öt centire mentél el attól a…

– Nem hallom!

– Persze hogy nem hallod, mert… Minek üvölt ez ennyire?!

Azonnal lejjebb vettem az ordító zenét. A halántékom égett, valósággal lüktetett a dobtól és a basszustól. Reggel óta egyre csak erősödött a fejfájás, és tisztában voltam vele, hogy Jeremy azért a kedvenc lemezemet indította el tíz perccel ezelőtt, amikor elindultunk Gold Beachre, hogy elterelje a figyelmemet, de… De az tíz perccel ezelőtt volt. És már megint visszatekerte a hangerőt, még hangosabbra, miközben újra kitette az irányjelzőt, és villámgyorsan megelőzött egy autót – épphogy be tudott sorolni a nagy kanyar előtt egy kamion mögé. Tudta jól, mennyire felidegesít ezzel, de csak vigyorgott. Elfordultam, inkább a mellettünk elsuhanó, part menti örökzöld erdőt figyeltem, remélve, hogy ez megnyugtat.

– Rendben, akkor ezt figyeld! – kiabált Jet előrehajolva, a fülem mellett. – A csávó besétál egy bárba, pisztollyal a kezében, és jól megfenyegeti a népet, hogy elkezd lövöldözni, ha nem adják…

– Egyszerű! – nevetett Jeremy.

– Lelkiismeret-furdalást akarsz ébreszteni benne? – fintorgott Jet. – Ha hátulról odalopakodom, tíz másodperc alatt eltöröm a kezét egy inkantációval!

– A fájdalom miatt meghúzhatja a ravaszt, és megsebesít valakit. Én jobb vagyok, fogadd el.

– Jól van, persze, akkor hass a lelkére, és rögtön bőgve kivonul szégyenében! Sőt, megy is feladni magát!

– Mi? – kérdezte Jeremy. – Nem hallom!

Jet szélesen vigyorogva elismételt minden átkozott szót. A homlokom valósággal lángolt, biztos voltam benne, hogy pillanatokon belül szétszakad a fejem. Amikor elkezdődött a következő dal, Jeremy képes volt rázendíteni a refrénre az öccsével együtt, miközben a kormányon dobolt a kezével. Lehunytam a szemem.

– Jeremy… – préseltem ki a fogam közt.

Persze hogy nem hallotta. Már nem tudtam eldönteni, mi a hangosabb: a zene, az ének, a röhögés vagy a fejemben és a szívemben szétterjedő, lüktető őrület, ami a fülemben visszhangzott. Jeremy pedig vígan előzgetett az úton, messze átlépve a sebességhatárt.

– Vagy meghalunk, vagy szétrobban a fejem, végül is mindegy, nem? – vetettem oda neki, miután újra levettem a hangerőt.

– Ugyan már, Hel, lazíts!

– Megint migrénem van, érzed, tudod jól! Nem hiszem el, hogy…

Inkább elhallgattam. Nem figyelt rám. Visszatekerte a zenét. Torkig voltam az egésszel. Egyre hevesebben kapkodtam a levegőt, forró volt a leheletem…

– És mi van, ha elmebeteg? – üvöltötte a fülem mellett Jet.

– Már vártam! – nevetett a bátyja. – Te ugyan mihez kezdesz az agyával?

– Mit tudom én, de, gondolj bele, ha, mondjuk, skizofrén…

– Akkor? – vigyorgott Jeremy.

– Na, jó, oké, én azt nem látom, de…

– Te nem látod, én meg az első pillanattól fogva, aztán jöhet a…

– Lelkiismeret-furdalás? Egy elmebetegnél?

– Nem azt mondom, de…

– Fogjátok már be, vagy itt és most elégetlek mindkettőtöket, istenverte Gyógyítók!

Jeremy rátaposott a fékre. Félrerántva a kormányt lehúzódott, benyomta a vészvillogót. A BMW másodpercek alatt megállt az úton. Éles autókürtök sokasága hangzott fel mellettünk. És ez az egész kicsit sem érdekelt, mert a szó legszorosabb értelmében lángoltam belül. Lihegtem. Mintha a mélyre eltemetett szörnyeteg kapkodott volna levegőért, hogy visszanyerje az erejét. Nem tűzként felcsapó, jóleső energia cikázott az ereimben – hanem fájdalom.

Kirángattak a kocsiból. Friss, hűs, őszi levegő… kész megváltás… Aztán a kocsi oldalához szegeztek. Szédültem a migréntől és a dühtől.

– Nézz már ide! Helena! Nézz rám!

Képtelenség volt kiszabadulni a szorításából – inkább ránéztem, és ahogy a kristálykék szín eltöltötte a világomat, kezdtem elernyedni. A harag lassan elpárolgott, a testem feladta a harcot, de a fájdalom… A fejfájás nem tágított. Remegtem, alig álltam a lábamon, de Jeremy a szemembe nézve erősen tartott vagy egy percen át. Aztán mélyet sóhajtva megcsóválta a fejét.

– Semmi. Nem látok semmit, Jet.

– Egyáltalán semmit? – visszhangozta Jet aggodalmasan. Ott állt mellettem.

Értetlenül néztem Jeremyre, aki most csókot nyomott a homlokomra.

– Sajnálom, Hel! Muszáj volt felszínre hoznom a haragodat, hátha ezzel kapcsolatos. De így se látom a forrást. Nem tudom, mi okozza a migrénjeidet és a hőhullámaidat.

Átölelt. Azon nyomban belékapaszkodtam, és fekete hajába fúrtam az arcomat.

– Akkor… ha nem tudod… nem fog soha megszűnni?

A tenyerébe vette az arcomat. –Ne mondj ilyet!

– Bocs, Hel – szólalt meg Jet. – Most az egyszer tényleg muszáj volt.

– Most az egyszer? – mosolyogtam rá erőtlenül. – Máskor nem idegeltek ki? Ja, és… tényleg ő nyerne egy pisztollyal hadonászó skizofrénnel szemben. Van tapasztalata benne.

Csak a szemét forgatta, és motyogva beszállt a kocsiba. Követtük a példáját, és amikor Jeremy újra elindult, rögtön alig hallhatóra vette a zenét. Egyáltalán nem hajtott gyorsan az út hátralévő részén, amíg én lehunyt szemmel küzdöttem a kínzó fejfájással.

Október derekán jártunk. A migrénjeim és a testem egyre kiszámíthatatlanabb reakciói nagyjából másfél hónapja kezdődtek, de fogalmunk sem volt arról, mi váltja ki a tüneteimet és hogyan lehetne végleg megszabadulni tőlük. Még Jennifer sem tudott segíteni. Mindhárom gyógyítói módszer csődöt mondott a panaszaimmal szemben. A természet hibája…

A Gold Beach-i középiskola parkolójában Jet gyorsan intett nekünk – ahogy meglátta a barátnője szőke fejét, odafutott hozzá egy csókra. Mi pedig a lemezbolt felé vettük az irányt.

– Nem lehet az esküvő az oka – mormolta Jeremy, miközben leparkolt az üzlet előtt.

– Előtte nem volt baj. Legalábbis nagyobb, mint ami velem jár.

Nem tudtam mit kezdeni az aggodalmas tekintetével, inkább megszorítottam a kezét, és kiszálltam. Halvány őszi napsugár hatolt be a lemezbolt kirakatüvegén át, és ahogy beléptem, megcsapta az orromat a jól ismert nyomdafesték-illatú levegő, amibe némi kávé- és bútorápoló-aroma is vegyült. Meg fémillat, mert amióta Brian is besegített, meggyőzte Mr. Bennettet, hogy érdemes beszerezni több gitáros cuccot. Ha rajta múlik, lassan tényleg hangszerbolt leszünk.

– Maradt csoki tegnapról, Lilah itt hagyta. Érdekel? – vonogatta a szemöldökét Jeremy. – Jót tenne a fejednek.

– Nem, kösz. És a kávéd se kell! – nevettem kínomban. – Inkább… Valami normális kaja jólesne. Meg egy kis séta. Átugrok Ninához.

Levágta magát a számítógép elé.

– És mégis honnan veszed, hogy képes leszek tartani a frontot egyedül, így, szerda reggel, nyitás után három perccel?

– Hozzak valamit neked? – kérdeztem vissza a halántékomat dörzsölve.

– Nem, kösz. Hé, búcsúcsókot se kapok?

Már a kilincsen volt a kezem.

– Tíz percre megyek el!

– És? – vonta fel a szemöldökét pajkos vigyorral.

– Te! Te vagy a migrénjeim oka, nem kell ehhez feltúrni a lelkem legmélyebb bugyrait!

Odasiettem a pulthoz, áthajoltam rajta. Csak egy apró csókot akartam neki adni, de ő a tenyerébe vette az arcomat, beletúrt a billentyűzetre rálógó hajamba, és felemelkedett a székről. Olyan forró, érzéki csók lett belőle, hogy beleremegett minden tagom.

– Szóval – köszörültem a torkomat –, ööö…

– Indulni akartál – vigyorgott. – Nyomás!

Az utcára kilépve mélyet szippantottam a hideg levegőből, hátha enyhíti a szúrást a fejemben. A kedvenc helyi bárunk három sarokra volt a bolttól; igazából bár, reggeliző-büfé és étterem volt egyben, és egy motel is tartozott hozzá, amit egy szűkszavú, gyakorlatias, de rendkívül melegszívű, őslakos amerikai gyökerekkel megáldott család üzemeltetett. A nagyobbik lányuk, Nina már az ablaküvegen keresztül felismert, és integetett nekem.

Csak hárman ültek odabent; kávét szürcsölgetve olvasták az újságot az asztaluknál. Felültem az egyik bárszékre, és Nina csillogó, fekete szeme máris rám szegeződött. Hátralesett a konyhába – az apja rászól, ha túl cserfes a vendégekkel. Mint általában velem.

– Szia, Helena! – fordult felém összeesküvő mosollyal. – Hol hagytad Jeremyt?

– Meg tudod menteni a napomat egy áfonyás teával meg valami kajával? – mormoltam.

– Persze. Most sült ki a banános muffin, de csinálhatok avokádós szendvicset is, ha…

– Nina, tökmindegy – néztem a szemébe.

– Hűha… nem vagy túl vidám. – Letett elém egy teáscsészét, és teletöltötte forró vízzel.

– Fáj a fejem – terültem el a pulton.

– Megint? Hel, ez már nem vicces. Meg kellene nézetned, kérd meg Jennifert, hogy segítsen!

– Nyugi, nem bomlik az agyam… csak megsül. Hogy vagy? Hogy áll a regény?

A konyha bejáratából pisszegett le, mire mosolyra rándult a szám – ha az apja megtudja, hogy titokban írogat, abból háború lesz. Olyan erővel tette le elém az avokádós szendvicses tálat, hogy összerezzentem.

– Erről nem beszélünk fényes nappal! – suttogta. – És Jeremy miért nem tudja megkérni a nővérét, hogy vizsgáltassa meg a fejedet valami specialistával? Inkább végignézi, ahogy szenvedsz?

Belekortyoltam a gőzölgő gyümölcsteába. – Pontosan, ahogy mondod, Nina. Végignézi.

Csak a fejét csóválta, amíg nekiálltam az egyik szendvicsnek.

– Na, és mi újság Adrienne-ékkel, ott, Los Angelesben? Végleg ott maradnak?

– Hétvégén dumáltunk AJ-vel vagy két órát. A szüleivel azóta se beszélt, az esküvőre se mentek el, tudod… Ott maradnak L. A.-ben Roger melója miatt. Adrienne-nek is így a legjobb. Új életet kezdhet, új családja lehet. Ott vannak neki Rodge szülei is.

– Ez így nem jó – rázta a fejét Nina a szemét lesütve. – Családot kettészakítani és örökre magad mögött hagyni… Az egész életére rányomja a bélyegét. A gyökerei, ha tetszik neki, ha nem.

Túlságosan lüktetett a fejem ahhoz, hogy előhozakodjak azzal, milyen állapotban szokott betámolyogni ide Adrienne apja. Lehet, hogy Nina nem is tud róla, este nem ő áll a pult mögött.

– Lejegyzeteled valahová ezeket a szép gondolatokat, vagy később simán leírod fejből? – szóltam utána, ahogy nekiállt üvegpoharakat törölgetni, de erre sokkal szúrósabb tekintetet küldött felém, mint az előbb, és hirtelen visszapördült elém.

– Egyébként – sziszegte közelebb hajolva hozzám – az a pasi egyfolytában téged bámul. Nyolc óránál.

Félrenyeltem. Nina sokatmondó arckifejezéssel, felhúzott szemöldökkel visszatért törölgetni, én meg kínosan fészkelődtem a bárszéken. Mindig rossz érzéssel töltött el, ha hátulról néznek. Hiába próbáltam az evésre koncentrálni, elég nehezen tudtam nyelni. A migrén kezdett visszahúzódni, de pillanatok alatt újra melegem lett. Rettenetesen zavart, hogy figyelnek, és nagyon gyorsan meguntam az egyre jobban kalimpáló szívem zakatolását a fülemben; kortyoltam a teából, letettem a csészét, aztán megfordultam.

Az ablak mellett ült, nem messze tőlem. A reggeli napfény megcirógatta a karját, barna bőrkabátja szinte egybeolvadt a terem sötét bútorzatával. Újságot szorongatott, a másik kezében kávéscsésze – lassan leeresztette mindkettőt, ahogy összefonódott a tekintetünk. Elakadt a lélegzetem, miközben halvány mosolyra húzta a száját. Legalább öt évvel lehetett idősebb nálam. Szemrebbenés nélkül, leplezetlenül, vágyakozva meredt rám, de még mindig nem rándult össze a gyomrom attól a furcsa megérzéstől, hogy engedély nélkül behatolnak a magánszférámba – a tekintete az elevenemig hatolt, és a vérem éberen vibrált, bizsergett a bőröm alatt.

Elfordultam, lehunytam a szemem. Kiszemelt magának. Mély levegőt vettem, és mire kifújtam, már tudtam, mit kell tennem. Elővettem pár dollárt a zsebemből, letettem a pultra.

– Kösz, Nina… – mormoltam.

– De, Hel! – Nina felkapta a fejét a pult túlsó végén. – Alig ettél valamit!

Leszálltam a székről, és azonnal sarkon fordultam.

– Menj orvoshoz, az ég szerelmére! – hallottam egyre távolodó hangját.

– Azt csinálom…

Amikor kiléptem az utcára, a szemem sarkából láttam, hogy az idegen felugrik, ledob az asztalra pár dollárt, aztán az ajtó felé siet. Megszaporáztam a lépteimet. Két perc alatt visszaérek a lemezboltba, igyekeznem kell… Szinte futólépésben fordultam be a sarkon.

– Helena!

Szoborrá dermedtem. Túl sokféle érzelem hullámzott a hangjában.

– Helena, várj! – A hang egyre közelebbről jött.

A kíváncsiság vett rá, hogy megforduljak, pedig az eszem jól tudta, hogy nem lenne szabad. A pasi hangja a szellő lágyságával, mégis határozottan zengett. Annyira furcsa hangja volt. Kócos, barna fürtjei a szemébe hulltak.

– Várj egy kicsit, kérlek! – mosolyodott el lihegve, amikor odaért hozzám.

– Bocs, de… ismerjük egymást? – kérdeztem világosbarna szemébe nézve.

Zsebre tette a kezét.

– Én… Nem, nem ismerjük egymást.

– Honnan tudod a nevemet?

Megváltozott a tekintete: most szinte sebezhetőnek tűnt.

– Én… hallottam, amikor beszélgettetek a pincérnővel, és… hallottam, hogy így szólít.

– Oké. – Mély levegőt vettem, hátráltam egy lépést. – Nekem most mennem…

– Hogy vagy? – vágott a szavamba, széles mosollyal az arcán. Rámeredtem. – Tudom, nem ismerjük egymást, én csak… érdeklődöm. Én csak… Annyira szép vagy!

Felvontam a szemöldökömet. Zavarba jött, idegesen habogott tovább:

– Úgy értem, én… Szóval azon vagyok, hogy kinyögjem, nagyon örülnék, ha valamikor… Esetleg még ma… Vagy most… Persze, ha nem érsz rá, akkor később, bármikor jó…

– Tényleg ne haragudj, de… azt sem tudom, ki vagy – nevettem.

– Persze! Jaj, ne haragudj, annyira hülye vagyok! – Újra megvillantotta a széles mosolyt. – A nevem Gregory. De szólíts nyugodtan Gregnek.

– Oké, nagyon örülök, hogy találkoztunk, Greg, de nekem mennem…

Nem tudtam befejezni. Tett egy lépést felém. Nem ugrottam hátra. Forró hullám bizsergett végig az ereimen, felgyorsította a szívverésemet. Ott csillogott valami a világosbarna szemében, ott bujkált valami a lezser mosolyában, ami azt súgta, sehová nem kell mennem.

– Figyelj… te is érzed, amit én? – Lebilincselt a hangja lágyságával. Gesztenyebarna haját összekuszálta a szél. – Ráérsz ma?

Alig találtam a hangomat. – Ne haragudj, de… van barátom.

– Én csak beszélgetni szeretnék! – nevetett széttárt karral. – Annyira… nagyon szeretnék!

– Bocs, de nem gondolod, hogy ez tolakodás? Úgy értem…

– Sajnálom! – A tekintete könyörgőre változott. Elképedten bámultam. – Sajnálom, hogy megijesztettelek. Szeretnélek megismerni, Helena. Csak annyit szeretnék, hogy… – Még közelebb lépett, karnyújtásnyira volt. – Ráérsz ma, később?

– Nem. Nem érek rá.

Ahogy kimondtam, megbántam. Nem így akartam. Valami biztatott belülről, és az volt a legidegesítőbb az egészben, hogy hiába volt olyan rámenős, nem éreztem veszélyben magam.

– Hová mész most? – kérdezte, látva, hogy elbizonytalanodtam.

– Vissza. A… egy lemezbolt – feleltem zavartan. – Ott dolgozom.

– Meló után ráérsz? Meddig dolgozol?

– Egy óráig – vágtam rá anélkül, hogy átgondoltam volna.

– Rendben – bólintott. – Fél kettőkor találkozzunk itt!

Tágra nyílt szemmel néztem, ahogy magabiztosan mosolyog.

– Én itt leszek, Helena – mondta halkan. – Szerintem te is itt leszel.

És akkor olyasmi történt, amire egyáltalán nem számítottam: a kezemért nyúlt, és lágyan a csuklóm köré fonta az ujjait. Földbe gyökerezett lábbal álltam ott, hitetlenkedve néztem a szemébe, egészen addig, amíg szinte büszke képet vágva el nem távolodott tőlem. Zakatolt a szívem, de megráztam magam, és sarkon fordultam.

Öt perccel később egy idős hölgy mögött léptem be az üzlet ajtaján. Jeremy rögtön felpattant, és segített megkeresni az unokája kedvenc popdívájának lemezét. Leültem a helyére, hogy folytassam a rendelések véglegesítését, de a gondolataim folyton elkalandoztak egy világosbarna szempár felé. Gregoryként mutatkozott be. Mennyivel lehet idősebb nálam?

– Jobban vagy? – hajolt át a pulton Jeremy. – A fejed?

Csak futólag néztem rá, közben idegesen csattogtam a billentyűzettel.

– Mit tudom én. Ha hozzászoksz a fájdalomhoz, egy idő után már fel se tűnik. Gondolom. Jól vagyok, hagyjuk.

– És ki a fene ez a barna? Elég mély nyomot hagyott benned.

– Fogalmam sincs – néztem rá sokatmondón.

Mélyet sóhajtva feltápászkodott, és hátulról átölelte a nyakamat.

– Mondtam, hogy otthon kellett volna maradnod ma.

Szárazon felnevettem. – Jól vagyok.

Utáltam ezt hajtogatni hosszú-hosszú hetek óta. Mindketten tudtuk, hogy nem vagyok jól, de egyikünk se tudott mihez kezdeni ezzel. Jeremy megcsókolta a fejem búbját, és egy pillanatra mélyen belélegzetem megnyugtató illatát.

Próbáltam beletemetkezni a teendőkbe, de újra meg újra beúszott a lelki szemem elé az idegen arca. Gregory. Ha Ninára is úgy rányomul, mint rám, nem teszi zsebre, amit az apjától kap. Nemrég érkezhetett a városba, ezért nem láttam még errefelé. Turista? Csak egy kávéra ülhetett be? Az a laza, üde mosoly, és közben a vágyakozás a szemében… Nem tudtam szabadulni a gondolattól, hogy valahonnan ismerjük egymást. Ragaszkodott hozzá, hogy találkozzunk délután. Lehet, hogy este már nem lesz a városban. Elég sürgősnek tűnt neki az ügy. Milyen hülyeség! Elmenni egy idegennel kíváncsiságból, azért, hogy kiderítsem, miért volt rám ilyen hatással? Ugyan már! Valószínűleg már rég leszólított valaki mást, és vele kávézgat. Abban a kopott, barna bőrdzsekiben…

Pontosan hét perccel múlt fél kettő, amikor kifizettünk egy-egy pizzaszeletet nem messze a kikötőtől, Gold Beach legjobb pizzériájában, és akkor döntöttem úgy, hogy nem nézegetem tovább az időt a telefonomon. Miközben sétálgattunk, belefutottunk egy túrázó-kempingező családba, akik egy órája érkeztek a városba, és útbaigazítást kértek. Semmiféle szenvedélyes, vágyakozó tekintet, hogy minél jobban megismerhessék a helyieket, csak egy sima útbaigazítás – így is lehet.

– Szóval nem akarok beleszólni Lilah életébe, de ha már kikéri a véleményünket… Sokkal többre vinné, ha minden idejét a tanulásra fordítaná. Gondolj bele, ha befejezte ezt az előkészítőt és letette a vizsgáit… Hel, itt vagy még?

Észre se vettem, mikor mentünk át egy gyalogátkelőn. Megráztam magam.

– Persze, itt vagyok. Delilah, igen. De ha egyszer azt mondja, jó neki így…

– Csak azt mondom, hogy ha diplomát szerezne, jobb állást kaphatna, és többet segíthetne az anyjának. Tudom, erre azt mondja, hogy nem kell a nyakukba még a diákhitel is, és az anyjának itt és most van szüksége rá, de… Helena, tényleg ennyire leköt a titkos hódolód? – sóhajtott fel. – Forduljunk vissza, fel kellene vennünk Jetet.

– Szerintem valamiféle utazó lehet – vontam vállat. – Tutira láttam már valahol, csak nem emlékszem rá, hol.

Döbbenten meredt rám.

– Te tényleg azon gondolkozol, hogy összefutsz vele.

– Kíváncsi vagyok rá, oké? – tártam szét a karom. – Olyan megfoghatatlanul mosolygott, érted? És olyan furcsán éreztem magam, amikor… Annyi az egész, hogy kíváncsi vagyok rá!

– Ha meguntál, közöld velem, légy szíves! – mondta határozottan. – Előbb beszéljük meg, utána leléphetsz a bőrdzsekissel.

Lazán a nyaka köré fűztem a karomat. – Oké, figyelj…

– Mielőtt még bármit mondasz… Egy tolakodó, vadidegen pasiról beszélünk, Hel.

– Igen, lehet, hogy veszélyes – cirógattam meg az állát –, de ki akarom deríteni, ha az. Meg tudom védeni magam, tudod jól. Csak érdekel, hogy mit akar a fazon. Ez csak egy kaland! Lehet, hogy estére már itt sem lesz, és hűlt helye…

– Te komolyan azt hiszed, hogy elengedlek? – nevetett fel hitetlenkedve.

Megütközve néztem rá. Pillanatok alatt hevesen kalapálni kezdett a szívem.

– Komolyan azt hiszed, hogy ez a te döntésed? – kérdeztem vissza halkan, aggódó arcát fürkészve. – Bíznod kell bennem. Ismersz. Tudod, hogy ha valami ennyire érdekel…

– És nekem nincs jogom hozzá, hogy féltselek? Nem mész sehová egy ilyen jöttment piócával. Vita lezárva. Gyere, induljunk Jetért!

Elindult, de én kitéptem a kezem a kezéből. Izzadt a tenyerem, és újra éreztem a lüktetést a fejemben, felpezsdült a vérem a forróságtól. Jeremy lehunyt szemmel mélyet sóhajtott.

– Mérges. Imádom…

– Az elmúlt hetekhez képest végre volt összesen másfél perc, amíg sikerült elfeledkeznem a rohadt tüneteimről, mert valami szokatlan és új történt – sziszegtem. – Addig, amíg a szemébe néztem, kicsit sem érdekelt a migrénem, mert úgy éreztem, hogy…

– Szerelem első látásra, szuper! Tök jó, Helena, örülök neked!

– Miért vagy gyerekes? – csóváltam a fejem. – Ne csináld már…

Hirtelen visszalépett elém, és nagyon közelről nézett a szemembe.

– Gyerekes? Oké, lássuk! A legjobb esetben kiderül, hogy bírjátok egymást, és szerzel egy új barátot. Megjegyzem, ez totál lehetetlenség, mivel nagyjából minden pasi elsődleges célpontja te vagy. A legrosszabb esetben elkábít valamivel, elhurcol magával, és…

– Hé, hé, elég! Tudok vigyázni magamra. Bízz már egy kicsit bennem!

– Oké – bólintott. – Menj! Menj csak!

Hosszan fürkésztem. A zaklatottságát látva elillant a dühöm. Megsimogattam az arcát.

– Imádom, hogy féltesz. De ha ez hiba, akkor hadd kövessem el! Hagyd, hogy kicsit szabad legyek!

– Ne így akarj szabad lenni… – rázta a fejét, aztán csókot lehelt a kézfejemre. – Nem hiszem el, hogy ezt csinálom. Hívj fel, mikor menjek érted! És… kilencnél tovább ne maradj, jó?

Nem tudtam visszafojtani a diadalittas mosolyt, és azon nyomban a nyakába ugrottam. Mélyen a hajába túrva megcsókoltam az utca kellős közepén, olyan szenvedélyesen, ahogy csak bírtam, aztán lassan eltávolodtam tőle. A sarokról végignéztem, ahogy újra átszeli a gyalogátkelőt és még egyszer felém fordul; rámosolyogtam, aztán elsiettem a kórház irányába, hogy onnan átszaladjak a kis étterem felé. Megnéztem a telefonomat: lassan fél háromra járt az idő. Ennyire stílusosan késni csak akkor lehet, ha a másik tényleg képes várni rád egy órát… A lemezbolt után már szinte futólépésben haladtam egy olyan cél felé, ami ellenállhatatlanul vonzott, akár a tűz. Nem akartam gondolkodni azon, miért teszem ezt, csak meg akartam tenni.

Dübörgő szívvel és kissé zihálva értem a bár utcájába, de nem találtam ott az ablak előtt azt, akit kerestem. Hát persze. Fél kettőt mondott. Mi a fenét gondoltam?

Benéztem az ablakon, és ekkor megdermedtem. Ott ült, ahol reggel, egy ugyanolyan csésze társaságában, és elrévedten bámult az aljára. Ahogy megláttam, sokkoló hullámként ért a reggelről jól ismert bizsergés. Az üveghez érintettem a kezem – a leheletem is meglátszott rajta. Ekkor felkapta a fejét, és amikor a szemembe nézett, széles mosoly talált utat az arcára.

Benyitottam, odasiettem hozzá. Levágódtam vele szemben.

– Mi a fene? – kérdeztem köszönésképpen. – Fogalmam sincs, hogy miért vagyok itt.

– Pedig már kezdtem beletörődni, hogy nem jössz… De itt vagy. Köszönöm, Helena! – ragyogtatta rám mogyoróbarna szemét.

– Még mindig úgy áll a dolog, hogy van barátom – válaszoltam óvatosan.

Megvonta a vállát.

– Csak beszélgetni szeretnék. Most próbáljuk meg úgy, hogy nem ijesztelek halálra. Greg Darrington.

– Helena Ferrer – ráztam meg a kezét. – Lehet, hogy összefutottunk már korábban, csak nem emlékszem rád?

– Lehet. A világ kicsi és kiszámíthatatlan. Jössz sétálni?

Megitta a maradék kávéját, aztán felpattant és fizetett. Szerencsére épp Nina bátyja állt a pult mögött. Gregory számára nem volt kérdés, hogy megyek-e: már nyitotta is az ajtót, de nem tartotta meg nekem. A fejemet rázva, kíváncsiságtól fűtve ugrottam fel.

– Mikor érkeztél ide? – léptem mellé az utcán.

– Tegnap reggel. Két hete jöttem Oregonba. Sokat utazom.

– Talán vándorlélek vagy? – Izgatottan fürkésztem az arcát. Hullámos haja mintha napok óta nem látott volna fésűt, de jól állt neki ez az összevisszaság.

– Mondhatjuk. A közös családi vállalkozás üzleti ügyeit intézem a nyugati államokban.

– Ööö… Ejha.

Felnevetett. – Nem pont üzletembernek néztél, mi?

– Hát, én csak…

– Tudom, a dzseki hibája – vont vállat.

Két utcával arrébb befordultunk a sarkon, és Gregory az étteremhez tartozó motel parkolója felé indult. Egy sötétzöld, kissé sáros Jeephez lépett oda, kulcsokat kotort elő a zsebéből.

– Szóval milyen itt az élet, Gold Beachen?

– Békés, nagyjából – feleltem. – Egy éve költöztem ide.

– És előtte?

Kinyitotta a vezetőülést. A szemem sarkából figyeltem; túlságosan biztos volt a dolgában.

– El akarsz vinni valahová? Nem úgy volt, hogy sétálunk?

– Dehogynem! Majd te megmutatod, merre érdemes elveszni a környéken.

Nem bujkált kihívás a mozdulataiban és a tekintetében; számára egyértelmű volt, hogy beszállok mellé. Legyőztem a pillanatnyi gyávaságomat, és kinyitottam a Jeep ajtaját. Egyszerre szálltunk be, és Gregory máris indította a motort.

– Előtte vándoroltam – bukott ki belőlem. – Bejártam az egész partvidéket és nem csak azt.

– Szeretsz kalandokat keresni? – csillant fel a szeme, ahogy fél kézzel kimanőverezett a parkolóból. – Akkor ebben hasonlítunk. Szóval, merre, Helena?

– Át a hídon, aztán egy kicsit feljebb, északkelet felé. Ott az egyik legjobb túraösvény.

Szó nélkül követte az utasításaimat. Lehúzta az ablakokat, és hagyta, hogy a hűvös októberi szellő átjárja a kocsit. Nem kérdezett rá, fázom-e. Önfejűnek tűnt, aki nagy ívben tesz az illemre, és a saját világában él, olyan lazán, hogy a kíváncsiságom percről percre nőtt. Negyedóra alatt elértük az ösvényt, addig a halk rádiót hallgattuk. Itt, a Rogue folyótól nem messze emelkedő, fenyvessel benőtt dombság mentén több túraút is húzódott, de a kedvenc részem most kihaltnak tűnt. Kiszálltam a kocsiból. Kettesben voltam egy vadidegennel, akivel elkezdtünk feljebb kapaszkodni az emelkedőn, egyre beljebb a fák sűrűje közt… és nem féltem.

– Szóval, ide menekülsz, ha eleged van? – kérdezte.

– Nem úgy gondolok rá, mint menekülésre. Inkább ez az otthonom.

Bele-belekapaszkodtam egy ágba, hogy felfelé húzzam magam. Gregory is élvezte a spontán túrát, letörölhetetlennek tűnt az a lezser mosoly a képén. Fertőző volt a vidámsága.

– Mit akarsz tőlem? – bukott ki belőlem hirtelen, de erre csak elnevette magát.

Nem titokzatos volt a mosolya. Inkább gondtalan, hiába lett egyre kevesebb fény körülöttünk és kúszott szürke felhőréteg a tengerparti fenyves dombság fölé.

– Hány éves vagy? – szegeztem neki újabb kérdést.

– Huszonhat.

– Én tizenkilenc vagyok.

– És gyönyörű. Egy ilyen kisvárosban minden második pasi beléd lehet zúgva.

Gyanakodva lestem rá a szemem sarkából. Találkozott a tekintetünk.

– Egy nagyvárosi srác fellengzősségét érzem a levegőben… Vagy tévedek?

– Jól érzed – vigyorodott el. – Miami.

Megtorpantam.

– Miamiból jössz? És pontosan mit csinálsz itt, olyan messze Miamitól, a családi vállalkozás nevében?

Hirtelen letért az ösvényről, kiszemelt magának egy vastagabb, leszakadt faágat. Leültem mellé. Felvett egy csodálatosan telt tobozt az avarból, azt forgatta a kezében.

– Nem azért utazom, hogy apáméknak segítsek. Ez az úttal jár. Azért ültem be a kocsiba és indultam el évekkel ezelőtt, mert… egyszerűen vonzott ez az élet. Néha olyan, mintha keresnék valamit. Ha egy új állam új megyéjébe érkezem, mindig eltölt valami reményféle, hogy itt talán megtalálom azt, amit keresek.

Nem tudtam levenni róla a szemem. Felgyorsult a szívverésem.

– Azt hiszem, tudom, miről beszélsz. Én is ezt csináltam éveken át.

Felkapta a fejét.

– És mikor változott a helyzet? – kérdezte halkan. – Miért? Azt mondtad, egy éve élsz itt.

– Hát… megtaláltam, amit kerestem – nevettem.

Szinte gyanakvón, hosszan fürkészett, aztán lesütötte a szemét. Elmélyült körülöttünk a csend, a sűrű erdő elzárta tőlünk a tengerparti főút zaját, csupán az apró állatok neszezése hallatszott. Végtelen harmóniát éreztem. Perceken át egyikünk sem szólalt meg, de nem volt kínos köztünk a csend, inkább könnyű, egyszerű.

– Mesélj a családodról! – kértem. – Mit szólnak a vándoréletedhez?

– Fél éve nem jártam már Miamiban. Állandóan könyörögnek, hogy menjek haza, de ők nem értik. Nem érthetik meg egy vándor életét.

– Lehet, hogy nem is kell másoknak megérteni – mormoltam.

– Apám, anyám és a nagynéném alapították a vállalkozást, aztán engem is bevettek. Együtt élnek Miami menő külvárosában, egy hatalmas birtokon. A nagynéném fia is ott lakik velük. Néha tényleg elfog a honvágy… Visszamenni oda, a régi szobámba, arra a békés helyre, a seggemen maradni pár hétig, anyám főztjét enni… De van, ami fontosabb. – Felém fordította az arcát. – Te mit találtál itt? Miért cövekeltél le?

– Olyasmit találtam, amiről nem is tudtam, hogy keresem – feleltem. – Egy társat. Családot.

– Családot?

– Mindig magányos voltam, mert a szüleim kiskoromban meghaltak, nem emlékszem rájuk. A gyámom meg nem volt a legjobb társaság. Tavaly ilyenkor találkoztam azokkal, akik befogadtak. Azóta tudom, milyen egy igazi család.

Gregory elképedten bámult. A szél belekapott a hajába, és nem győztem mosolyogni, ahogy hiába próbálja rendbe szedni a tincseket, azok egyre inkább a szemébe lógnak. Kemény arcvonásain meglátszott a vándorélet, de nagyon jóképű volt. Borostás bőre napbarnított, szemében apró, aranyszínű foltban táncolt a fény, viszont az ajka most elhalványult.

– Minden oké?

– Csak… néha elfelejtem, hogy másnak nem adatik meg az a fajta gyerekkor, ami nekem megvolt. Na, és milyen ez a család, aki befogadott?

– Három testvér. Két fiú és egy fiatal orvosnő. Igazából az idősebb fiú miatt maradtam.

– Á, értem! – bólogatott.

– Megtaláltam önmagam mellette. És végre élek, úgy, ahogy évek óta kellett volna.

Lehajtotta a fejét, hallgatásba burkolózott. Lehet, hogy azért fújt össze minket a szél, hogy átgondolja, haza kellene mennie Miamiba. Bármi is volt ez, ami miatt könnyű volt megnyílnom neki, nem akartam túl sokat agyalni rajta, csak élvezni a közelségét.

Mélyen, hosszan szippantott a levegőből, ahogy felsóhajtott.

– Ajaj… nemsokára esni fog. Gyere, induljunk vissza!

– Kis időjós! – nevettem. – Képben vagyok ám az óceáni időjárással, tudod, itt élek.

– Oké, felőlem megázhatunk, de nem eszünk inkább valamit? Nem sietsz sehová, ugye?

Máris felpattant mellőlem. Meg se várt, visszafordult az ösvényen a part felé.

– Érdekel a környék legjobb ráktortája és mogyoróvajas palacsintája? – léptem utána.

– Már hogyne érdekelne! – vigyorodott el.

– Mert akkor Brookingsba kell mennünk.

Végig se gondoltam, már kiszaladt a számon, és egyáltalán nem akartam visszaszívni, látva a felszabadult mosolyát, ami olyan ragadós volt. Amikor újra beszálltam a kocsijába, már egyértelműen éreztem és tudtam, hogy nem kell tartanom tőle. Kiadós áztató esőben tettük meg az utat Brookings felé, és Gregory szórakozottan előzgette az autókat a hömpölygő vízen át gyorsítva, megmutatta, mire képes a strapabíró kocsija. Közben Oregonról kérdezett, mindent tudni akart a déli részről, de néha egymás szavába vágva magyaráztunk. Mire beültünk a kedvenc éttermembe és rendeltünk, visszafordítottam rá a szót, és ekkor mesélt a helyekről, amiket bejárt az utazásai során. A családi vállalkozás nevében kötött szerződéseket a nyugati parti államokban, és közben megpróbált megfelelni a szülei legfőbb elvárásának, hogy mindig keresse az új, szokatlan építészeti megközelítéseket és alapanyagokat. Ittam minden szavát. Folyt belőle a szó, élvezet volt a hangját hallgatni. Minden eltelt perccel egyre inkább úgy éreztem, igazán különleges emberre bukkantam. Még talán egy új barátra is.

Amikor legközelebb ránéztem a telefonomra, már elmúlt este nyolc. Jeremy nem zaklatott üzenetekkel, és tisztában voltam vele, hogy kínkeserves erőfeszítéssel fogta vissza magát.

– Azért nem ártana hazaérnem kilencre…

Gregory felvonta a szemöldökét, miközben kiitta a kóláját. – Ilyen szorosra fogják a gyeplőt?

– Igaza van. Gondolj bele, már órák óta egy idegennel vagyok. Tiszta ideg lehet.

– Hát, oké… akkor pattanj szépen, máris indulhatunk!

– De azt mondta, hívjam, és eljön értem.

– Ugyan már! – nevetett. – Van kocsim, van jogosítványom. Hol itt a probléma?

Miután fizettünk, szakadó esőben, kacagva futottunk el a Jeepig.

– Lehet, hogy nincs is jogsid… Mutasd csak!

– Na, nem! – vigyorgott, és indította a motort. – Hidd el, nem akarod látni azt a fotót rólam, nem állnál többet szóba velem. Szóval… merre?

Soha nem repült még el olyan gyorsan az idő, ami alatt hazajutottam Brookingsból a birtokra. Ám amikor lefordultunk a Pistolhoz közeli bekötőúton, Gregory csendesebb lett. Megnéztem a telefonomat: öt perc múlva kilenc.

– Jó, ha itt megállok? – kérdezte kissé kedvetlenül.

Felnéztem. A ház ablakaiból pislákoló fények messziről látszottak; a bekötőút végén álltunk.

– Naná, tökéletes. Minden oké?

– Összerakhattam volna, kikről beszélsz, amikor elmondtad, kik alkotják a… családodat. Helena, még csak két napja vagyok itt, de a… Ravenekről már hallottam – mormolta. – A helyiek furcsa dolgokat mesélnek róluk.

– Mit mesélnek róluk? – nevettem szárazon. Alig hittem a fülemnek.

– Hogy abszurd, milyen kiváló orvos a legidősebb testvér a korához képest. És hogy a fiúk zárkózottak. Meg hogy fura ez a hely… Senki nem jön ide. Olyan színben tüntetik fel, mintha átkozott lenne. Nem viccelek.

– És te komolyan pletykákra építesz? – kerestem a tekintetét. – Ez szánalmas, Gregory.

Visszatért a barátságos mosolya. – Mondtam, hogy Gregnek hívj.

A kilincsért nyúltam, de hirtelen ott éreztem az érintését a karomon.

– Várj… Köszönöm ezt a napot, Helena!

Nem engedte el a kezem. Olyan melegség és őszinteség áradt mogyoróbarna szeméből, hogy nem tudtam visszafogni magam, rá kellett kérdeznem:

– Mit akarsz tőlem? Legyünk őszinték egymáshoz. Barátnőre vágysz?

– Dehogy! – Elfintorodott, elengedte a kezem. – Az nem egy vándor stílusa!

– Akkor mi egy vándor vágya?

– Hogy elhúzz a kocsijából, de előbb mondd meg neki, hánykor találkozol vele holnap!

Végig a szemébe nézve, válasz nélkül, mosollyal az arcomon pattantam ki a kocsijából, és hagytam ott. Nem néztem vissza, a szakadó esőben elfutottam a verandáig, és közben felbúgott a Jeep motorja a hátam mögött. Gregory elhajtott.

Amikor benyitottam a házba, a kandallóban táncoló lángokra tévedt a tekintetem; a jókedvemtől mintha egy pillanatra még jobban felélénkültek volna.

– Sziasztok! – kiáltottam, miközben leráztam magamról a kabátot és levettem a sáros cipőt.

Megindultam a konyha felé, de ekkor a legidősebb Raven sietett ki onnan: majdnem derékig érő dús, fekete haja fátyolként vonta körbe. Ezzel a hajkoronával mindig is sötét, szigorú, de gyönyörű angyalra emlékeztetett. És most is hozta a formáját.

– Mi a fenét mondtam nektek?! – sziszegte. – Miért nem jöttetek be reggel csak fél percre, hogy megnézzem a fejedet? Hihetetlen… És csuromvíz vagy, hogy kerültél haza?

Megmukkanni se hagyott, máris a fejemet tapogatta, kutató, hozzáértő pillantással próbálta látni azt, amit egy normális, röntgenlátással nem rendelkező ember hiába keresne. Végigvizsgálta az egész fejemet, átfésülte a hajamat.

– Jen, kérlek… Tök felesleges. Nem fogsz se tetveket, se homlokcsontrepedéseket találni.

– Utoljára mondom! – szigorúan nézett rám. – Ha bármi bajod van, ha megmagyarázhatatlan migrén vagy hőhullám, szólsz! Látnom kell, mi történik közben, vagy nem tudom összehasonlítani a rohamaidat, és egy esetleges folyamatként…

– Tudom, tudom, arra izgulsz, hogy testközelből figyelhesd a rendellenességeimet, Jennifer! – mosolyogtam rá, mire a szemét forgatta, aztán parancsoló pillantást vetett a kanapé felé, azzal visszapördült a konyhába.

Értetlenkedve léptem a rézvörös bőrkanapé felé, és elállt a lélegzetem, amikor észrevettem, hogy nem vagyok egyedül: Jeremy csendben meghúzta magát, nem is láttam eddig. Olvasott. Legalábbis úgy tett. Leültem mellé, de nem volt hajlandó felnézni a könyvből. Hozzáértem a térdéhez. Végre rám pillantott, így kikaptam a könyvet a kezéből, és letettem az asztalra.

– Ne már! Nem fogom tudni, hol tartottam!

– Az elég nagy baj…

Aggodalmat, feszültséget láttam az arcán, amíg farkasszemet néztünk.

– Szerencséd, hogy hazaértél kilencre – szólalt meg végül.

– Mit csináltál volna velem, ha kések tíz percet? – duruzsoltam, végigsimítva a combján.

– Jól érezted magad? – kérdezte szárazon.

– Köszönöm, hogy érdeklődsz, fantasztikusan éreztem magam! – Fülig érő szájjal közelebb hajoltam hozzá, hogy a lelkemből is olvashasson.

– Látom… Jól van már!

– És ha egy csókért hajoltam oda? – fújtam visszavonulót.

– Nem azért hajoltál – morogta.

Idegesen beletúrt a hajába.

– Tökéletes volt a délutánom és az estém, elmúlt a migrénem, valószínűleg szereztem egy új barátot, és te nem is örülsz a sikeremnek. Köszönöm, édesem.

– Szívesen – morgott tovább.

– Mivel én nem vagyok Látó, engedd meg, hogy megkérdezzem: történt valami?

– Azonkívül semmi, hogy fél napig nem láttalak, amíg egy pióca vadidegennel voltál. Órák óta arra várok, hogy hívj, megbeszéltük, hogy hívsz és elhozlak.

– Ha annyira hiányoztam, nem ilyen kedvesen fogadnál.

Békítően cirógattam a halántékát, de ő vállat vont, és újra felvette a könyvét. Azonnal a csuklója köré fűztem az ujjaimat, kicsavartam a kezéből a regényt, még közelebb húzódtam hozzá, és mielőtt bármit mondhatott volna, hosszan megcsókoltam, mélyre szippantva az illatát.

– Így már jobb – suttogtam a szemébe nézve.

– Látom, nem vacsorázunk együtt. Már túl vagy rajta.

Szóval nem akarja elengedni a dolgot. A vidámságom is kezdett felszívódni a semmiben.

– Miért csinálod ezt? Miért baj az, ha nyitok más felé?

– Helena, azt nem érted meg, hogy… Fogalmad sincs, milyen vonzó vagy! Minden pasi ezt látja, és mindenki…

– És Brian? És Roger? És Jet? – vágtam vissza. – Mind a barátaim. Miért ne lehetne még egy barátom? Nem akar rögtön az ágyában látni, az ég szerelmére!

– Ja, nem rögtön, csak egy-két randi után – nevetett idegesen. – Hogy engedhettelek el vele?

Kezdett elszállni az utolsó csepp türelmem is, zakatolt a szívem a felfelé törő dühtől.

– Úgy, hogy nem te hozod meg a döntéseimet! Örülnöm kellene, hogy nem manipuláltál, talán meg kellene köszönnöm, hogy kegyesen engedted, én döntsek?

Ezt nem kellett volna. De egyre jobban bepörögtem, már az is idegesített, hogy jéghidegen néz rám – nem mondott semmit, csak bámult. Elhúzódtam tőle.

– Teljesen feleslegesen játszod itt a féltékeny sértettet, te is tudod. Jeremy, hadd éljem az életemet néha, a fenébe már! – Erre döbbenet kúszott a tekintetébe, én pedig könyörögve néztem vissza rá. – Ne csináld ezt, kérlek! Szeretek ismerkedni, szabadon beszélgetni, egy kicsit szárnyalni! Ez semmit sem változtat azon, hogy mit érzek irántad.

– Hel, én még mindig arról beszélek, hogy nem értem, miért álltál le egy vadidegennel.

– Mert ahhoz volt kedvem! – tártam szét a karom. – Valami fura késztetést éreztem arra, hogy találkozzak vele, vonzott a kisugárzása, mit tudom én! Jól éreztem magam, és igen, holnap is elmegyek vele, mert szerintem jó barátra találtam benne. Laza, vicces, spontán, világot látott utazó, egy hullámhosszon vagyunk, és ez nem azt jelenti…

– Sosem tudhatod, mit akar tőled igazából. Féltelek, Helena! Nem normális, hogy két ember ennyire megbízzon egymásban csupán pár órányi ismeretség után.

– Nem normális? – kérdeztem összetörten. – Most megint azt akarod elmagyarázni nekem, hogy nem létezik sors, vagy csak simán elfelejtetted, hogyan szerettem beléd egy évvel ezelőtt?

– Hel…

– Mindent meg fogok tenni azért, hogy jobban megismerjem, mert érdekesnek találom – jelentettem ki. – Nem akadályozhatsz meg benne csupán azért, mert féltesz. Látom, megint ott lyukadunk ki, hogy nem bízol bennem.

– Helena, kérlek! Én csak…

Hirtelen elkapta a kezemet, magához rántott, és adott egy csókot a számra. Lassan végigsimított a nagyujjával az alsó ajkamon, ahogy szokta. Ismerős vágy kezdett ébredezni bennem. Le kell zárnom ezt a hülye vitát minél előbb.

– Nézd… Ha találkoznál vele, értenéd. Ha te is…

– Persze! – nevetett fel kényszeredetten. – Most viccelsz?

– Nem. Szerintem sok közös témátok…

– Ezt most fejezd be, Helena!

Nem tudtam, mi születik meg előbb bennem ilyenkor: a felforrósodó tűz, ami a véremben cikázik, vagy a düh szenvedélye, ami a tüzemet szítja. Ami más, normális embernél méregként árad szét a testben, az nálam felszabadító energia, én magam vagyok a vérem – amikor nem fájdalommal és rohammal jár, akkor legszívesebben hagynám, hogy felcsapjon, hagynám, hogy átszűrődjön a csuklómnál kivilágosodott ereknél.

– Miért vagy ilyen makacs? – préseltem ki a fogam közt. – Mit akarsz? Miből nem fogsz engedni? Meg fogsz győzni arról, hogy kerüljem el Gregoryt? Ha magamtól nem döntök így, hát jöhet a szemmel verés? Ahelyett, hogy örülnél, mert kibontakozom, hogy van valaki, aki…

– Aki?

Szemrebbenés nélkül álltam a vádló tekintetét. Kiolvashatta a lelkemből, amire kíváncsi volt. Ahogy felpattantam, ő is így tett, és máris a karomon éreztem a szorítását.

– Helena, most nem kéne elmenned! Várj, várj már egy kicsit, nyugodj meg…

– Engedj el!

– Ülj vissza, nincs semmi baj…

– Fáradt vagyok, aludni szeretnék, elegem van, és ne merd kihasználni, hogy nem érzek fájdalmat, mert attól még rosszulesik, hogy így szorítasz!

Azon nyomban elengedett. A folyosóra rohantam, besiettem a fürdőszobába, lekaptam a ruháimat, hogy megfürödhessek. Addig folyattam a fejemre a vizet, amíg le nem csillapodott a tüzem és a zakatoló szívem. Nem akartam gondolkodni, csak bezuhanni az ágyba. Magamra csavartam egy törölközőt, de tíz perc múlva, amikor letettem a hajszárítót, hirtelen megszédültem. Tettem egy lépést az ajtó felé. Újabb szédülés – feje tetejére állt a világ, mintha szétcsúszott volna minden.

– Jaj, ne…

Egyik pillanatról a másikra harapott belém a kegyetlen, jeges fagy. Mintha jégfürdőben mártóztattak volna meg, amiből képtelenség feljönni a felszínre. A lábam már nem engedelmeskedett. Térdre zuhantam. Rázott a hideg, szúrós jégtűként hatolt be a csontjaimba, a húsomba, az ereimbe, minden

tagom belereszketett, vonaglottam a fürdőszoba csempéjén. Megpróbáltam összeszedni az utolsó csepp erőmet, és lassan odakúsztam ahhoz a szekrényhez, ahová letettem a táskámat. Kínkeserves munkával elkaptam a lefelé lógó pántját. Lerántottam a földre. Minden kihullott belőle, de a legalján maradt a telefonom. Két percbe telt, mire kihalásztam onnét. Iszonyatosan fájt a hideg. Újabb két perc, mire Jeremy felvette a telefont.

– Mondd! – kimerülten, szárazon szólt bele.

– F… f… fázom…

Nem kaptam választ. Nem bírták tovább a görcsbe rándult ujjaim, kiesett a telefon a kezemből. Az ájulás szélén léptek zaját hallottam odakintről. Aztán valaki berontott a fürdőbe.

– Te jó ég…

Jennifer volt. Valaki a térdem alá csúsztatta a kezét, a karjaiba vett, felemelt. Meleg áradt belőle, gyógyító, mennyei meleg.

– Ne most, Jen! Csak hozz még egy takarót onnan, gyerünk!

Végre! Végre meghallottam a hangját. Itt van velem, vigyáz rám, nem lesz semmi baj…

Letett az ágyra. Nem éreztem többé a melegséget árasztó érintését a bőrömön.

– Takard be gyorsan!

– Jól van… Helena, nézz rám! Nincs semmi baj!

Megpróbáltam felnyitni a szemem. Jennifer gondterhelt arccal hajolt fölém, a tekintete le és fel vándorolt rajtam, reménytelenül próbálta látni a láthatatlant.

– Most nem ez a fontos, inkább takard be normálisan… Engedj ide!

Jeremy levette a pólóját, bebújt mellém, és szorosan átölelt. Reszkettem, de legalább a belőle áradó melegség visszatért.

– Nem lenne jobb, ha a tűzhöz vinnénk? A múltkor úgy fél óra alatt elmúlt…

– Nem. Jó lesz így.

– Ugyanaz, mint mindig, őrület, hogy mit művel a vére… Ez rohadtul nem normális.

– Ez az egész rohadtul nem normális – morogta Jeremy. – Szólok, ha kell valami, Jen.

– Vigyázz rá! Tarts ki, Hel! Jó éjt…

Nem várt választ, és nem is tudtam volna felelni. Ahogy magunkra hagyott minket, Jeremy levette rólam a nedves törölközőt, és magához szorított a dupla takaró alatt.

– El fog múlni, vége lesz! – suttogta. – Itt vagyok, Hel.

Jéggé fagyott ujjaimmal megpróbáltam beletúrni a hajába. Kicsordultak a könnyeim, és csodálkoztam rajta, hogy nem jégkristályokként buggyannak ki a szememből. Most is elég lesz a teste melege és a két takaró, vagy ha nem, akkor kivisz a tűzhöz, mert egy árva, apró lángocskát se lenne erőm ilyen állapotban előbűvölni a bőröm alól. Valahogy elmúlik, vége lesz most is… Nem fogok halálra fagyni. Az nem lehet.

2. FANTASZTIKUS JÁTÉK

„AND YOU, YOU WILL BE ALONE

ALONE WITH ALL YOUR SECRETS AND REGRETS”

Linkin Park – In Pieces

Messziről érkező, egyre hangosabb zeneszóra eszméltem fel. Túlságosan ismerős volt… A telefonom csengőhangja, hát persze. Ahogy megmoccantam Jeremy karjaiban, ő is felébredt.

– Jól vagy? – suttogta.

Kibontakoztam a karjaiból, hogy magamra kapjam a párnám alatt rejtőző pizsamámat.

– Hol a francban van az a telefon? – nyögtem.

– Szerintem a fürdőben.

Lehet, hogy felmordulva siettem ki a fürdőszobába, de csodálatos volt újra érezni az erőt és a meleg életet a tagjaimban. A mobilom ott rezgett és csörgött a padlón, és amikor lehajoltam érte, a kijelzőn Adrienne nevét pillantottam meg. Azonnal felvettem.

– AJ! – szóltam gyorsan. – Mi a fene, valami baj van?

– Hel… – válaszolt egy alig hallható, suttogó hang.

– AJ, tudod te hány óra van? Mert én nem…

– Nem, nem tudom…

Összeugrott a gyomrom: félelem bujkált a hangjában.

– Mi történt, Adrienne?

– Hel, én… Itt vagyok a fürdőszobában. Roger alszik. De… Hel, nem tudom, mit csináljak.

– Hogy segítsek, mi a baj? – sürgettem.

– Most… most csináltam egy… A fenébe, Helena, terhes vagyok!

Kellett fél másodperc, amíg újrajátszottam a fejemben azt a pár szót, aztán, amikor felfogtam a helyzetet, elárasztott a boldogság.

– Jesszus! Gratulálok! Adrienne, te jó ég…

– Nem érted, Hel? – suttogta kétségbeesetten. – Terhes vagyok!

– Dehogynem értem! Ez volt a terv, nem? – nevettem. – És most komolyan velem beszélsz? Ébreszd már fel azt az idiótát, és meglátod, hogy fog örülni!

– De, Hel…

– Elég! Azonnal el kell mondanod neki. Reggel hívj fel! Bátorság, AJ!

– Oké, rendben, szia.

Letettem. A kijelző éjjel negyed egyet mutatott. Visszahajigáltam a táskámba a szanaszét szóródott cuccaimat, aztán vigyorogva visszatértem Jeremyhez.

– Adrienne terhes! – újságoltam izgatottan, ahogy bebújtam mellé az ágyba.

– Mi van? – motyogta. Aztán hirtelen felkönyökölt. – Mi van?! Az… nem semmi.

– De hiszen ezt akarták! Megijedt, és nekem mondta el először ahelyett, hogy szólt volna Rogernek. Te jóságos ég… Roger apaként. El tudod képzelni?

– Hát… az a gyerek fogja megnevelni őt – mormolta.

– Tutira! – nevettem boldogan.

– Minden oké? – Lazán átölelt. – Elaludtál, ahogy vége volt.

– Jól vagyok. Köszönöm, Jeremy!

– Aludj, Hel! – motyogta a hajamba, és pár percen belül újra álomba merültem.

Kora reggel már nem találtam őt magam mellett. Viszont ahogy átfordultam a másik oldalamra, elállt a lélegzetem: Jeremy az ablakban ült, kinyújtotta a lábát a széles párkányon, és a Pistol táját nézte, rezzenéstelenül. Odaléptem hozzá, mire felém fordította az arcát.

– Mit csinálsz itt?

Oldalra billentette a fejét, úgy tanulmányozott, miközben hozzáért az alsó ajkamhoz. Megfejthetetlen volt az arckifejezése, és megijedtem attól, hogy ebben a pillanatban úgy éreztem, távol van tőlem, szakadék választ el minket akkor is, ha épp hozzám ér.

– Jól vagy? – kérdeztem óvatosan.

Leugrott az ablakból, hirtelen a tenyerébe vette az arcomat, és forrón megcsókolt. Beleszédültem. Hosszú percek múlva vált csak el tőlem; csordultig telt a lelkem boldogsággal.

– Szeretsz? – kérdezte.

– Sajnálom, hogy kiabáltam tegnap – mondtam halkan, szégyenkezve. – Nem akartam…

– Most a természetedért akarsz bocsánatot kérni, Hel. – Újra mosolygott, a fejét csóválta.

– Nem azért. Én csak… Csak sajnálom.

Tiszta ruhákat vett elő a szekrényből, aztán az ajtó felé indult.

– Megfürdöm, aztán csinálok kaját. Mindjárt hozom a kávédat.

– Várj! – szóltam, amikor már a kilincsen volt a keze. – Megbocsátasz a tegnapiért?

Hosszan nézett a szemembe, elmosolyodott, aztán kiment. Már én is vidámabban készítettem ki a ruháimat, és miközben beágyaztam, egyik pillanatról a másikra beugrott egy arc. Egy arc, egy hang, egy nevetés… Fülig ért a szám: Gregory jutott eszembe a kopott bőrdzsekijével, a gondtalan tekintetével. Feltétlenül látnom kell ma is.

Tűkön ülve vártam Adrienne telefonját, de már úton voltunk Gold Beach felé, amikor hívott. Roger épp a Berlinben élő rokonságát telefonálta végig, méghozzá bőgve. Adrienne is könnyekkel küszködött, de a félelem eltűnt a hangjából. Annyira örültem neki.

– Ilyen nincs! – vigyorgott Jet, miután elbúcsúztam Adrienne-től. – Roger… apaként!

– Fel fog nőni a feladathoz – bólogatott Jeremy. – Meg kellene látogatni őket. Valamelyik hétvégén elmehetnénk hozzájuk.

– Ja, de legyen hosszú hétvége, és akkor lógok a suliból – értett egyet Jet.

Igyekeztem kerülni Jeremy tekintetét, mivel egyből az jutott eszembe, hogy a közeljövőben nincs túl sok kedvem elmenni itthonról, mert nem tudom, Gregory meddig marad Gold Beachen. A lelkiismeret-furdalás és a boldogság nagyon furcsa keveréke járt át.

– Hel – hajolt közel Jet a fülemhez –, Jen mondta, hogy megint gáz volt veled az este.

Mélyet sóhajtva bólintottam. – Igen.

– És… most melyik volt?

– Tippelj, kérlek! – nevettem keserűen.

– Nem piszkálni akarlak, csak aggódom.

– Hagyjuk, Jet. Régóta nem volt már forró hullámom. Csak hideg.

– El fog múlni – szorította meg a vállamat. – Jennel egyetértünk abban, hogy ezek nem egy gyulladásos folyamat tünetei, és inkább hasonlít hipotermiára, de az meg…

– Ne beszéljünk róla, kérlek!

Visszaroskadt a hátsó ülésre. Tisztában voltam vele, hogy csak vigasztalni akart, elmagyarázni, hogy most éppen mit találtak ki Jenniferrel, de nem akartam hallani. Forró és hideg hullámoknak neveztük el a rohamaimat; a jégcsapként támadó rohamot nem tekinthettük a kihűlés kezdeti fázisának, mivel a keringésem olyankor nem lassult, hanem gyorsult. Forró hullámkor fordítva történt. Jennifer szerint megőrült a vérem. Én meg erre legszívesebben azt feleltem volna, hogy mindig is ilyen volt az a rohadék szörnyeteg, ami bennem folydogál – megzabolázhatatlan, veszedelmes őrült. Akivel már elvileg kibékültünk, elvileg legjobb barátok vagyunk, megbeszéltük, hogy sosem fog nekem még egyszer fájdalmat okozni… Miért csaptam be magam ezzel?

A lemezboltban csendben telt a munkaidő. Próbáltam lekötni magam, de közben percről percre egyre izgatottabb lettem, mert egyfolytában Gregoryra gondoltam, és ettől rám tört a bűntudat is. És ott volt mellettem egy tehetséges Látó, aki minderről tudott. Nem volt éppenséggel kedvetlen, de hűvös komolyság telepedett rá, és attól tartottam, úgy érzi, cserben hagyom. Délután, amikor Brian átvette a műszakot, nem bírtam tovább: mielőtt Jeremy beszállhatott volna a kocsiba, elkaptam a csuklóját. Kíváncsian nézett rám.

– Mi a baj? – igyekeztem minél szelídebb hangot megütni.

– Semmi – nevette el magát.

A mellkasára tettem a kezem, nekitoltam a BMW-nek.

– Nem vagyok Látó, de ismerlek.

Oldalra döntötte a fejét, melegen mosolyogva megcirógatta az arcomat.

– Édes vagy! Hazaviszem Jetet és Angelát. Menj nyugodtan, ahová szeretnél! Nem foglak semmiben megakadályozni, Hel. Igazad volt.

Elállt a lélegzetem, de a végtelen boldogság mellett, ami eltöltött, maradt még aggodalom bennem. Az arcára tettem a kezem.

– Mondd, hogy nincs szakadék köztünk! Nem akarok úgy elmenni most, hogy nem tudom…

Hirtelen szorosan átölelt, a hajamba temette az arcát, és mélyen, szaggatottan felsóhajtott. Nem tehettem róla, összeugrott a gyomrom.

– Kérlek, bocsáss meg, ha nem tudsz kiigazodni rajtam, Hel! Ha fájdalmat okoznék neked!

– Minek mondasz ilyeneket? – kérdeztem megszeppenve.

– Ne foglalkozz vele! Szeretlek!

Forrón megcsókolt, aztán elengedett, és elhajtott a suli felé.

Két óra múlva már a harmadik kávémat is megittam Gregory társaságában, Nináék bárjában, a tegnapi asztalunknál. Nina bátyja fejcsóválva nézte, mit művelünk két röhögőgörcs között. Eddig Gregory középsulis éveiről beszélgettünk, halálosan komoly, drámai mélységekben, de őt addig pörgette a koffein, hogy egyszer csak felpattant, kért a raktárból egy hosszú madzagot, csomót kötött rá, az ujjaira gabalyította fura, szimmetrikus formában, majd feltérdelt a helyén, és felkönyökölt az asztalra. Egy pillantással elérte, hogy lemásoljam minden mozdulatát, de nem értettem, mit akar. Közöltem vele, hogy kiskoromban nem voltak barátaim, nem tudom, miként kell átvenni a fonalat a macskabölcső-játékban. Sértődötten, szinte dühöngve tanított meg rá, miközben potyogtak a könnyeim a nevetésről. Akkor már csak az volt a lényeg, hogy minél gyorsabban átvegyem tőle a fonalat, a legcifrább alakzatokban, ő meg rákontrázott; idegesítette, hogy jobb vagyok nála, úgyhogy inkább kért még egy kávét. Hangos volt a bár a kacagásunktól. A harminckettedik hibátlan átvételnél jártunk, amikor összecsípte a fonalat két helyen, és hirtelen felém közelített vele.

– Ne, ne, ne, mit művelsz?! – nevettem kétségbeesve. – Szétmegy, nem tudom követni!

Egyik szabadon maradt ujját beakasztotta a nyakamban lógó ezüstláncba, amin az F betűm függött. Lenéztem. Akkor jöttem rá, hogy simán beláthat a melltartómig.

– Ez. Itt. Magyarázd!

Mosollyal az arcomon hagytam, hogy újra átvegye a fonalat a saját kezére.

– Karácsonyra kaptam Jeremytől. A családomra, a származásomra emlékeztet… Ferrer.

Hümmögve bólogatott. Harmincharmadszorra súrolta egymást a kezünk, ahogy gyorsan, csak fél szemmel odanézve próbáltam átvenni tőle a madzagot.

– Leo megint felhívott – mormolta Gregory, a fonállal szemezve –, hogy menjek haza.

– Ő az anyád, ugye? Lehet, hogy nem ártana hallgatnod rá.

– Most nem mehetek el, nem hagyhatlak itt – felelte furcsa, kemény hangon. Megdermedt a kezem, miközben a legbonyolultabb alakzatban akarta átvenni tőlem a madzagot. Összefonódott a tekintetünk. – Nem akarlak elengedni.

Egyre hevesebben dübörgött a szívem. Fogalmam sem volt már arról, hogy állnak az ujjaim az alakzatban, végérvényesen elcsesztük a játékot. Azt kellett volna mondanom neki, hogy: de hát még csak tegnap találkoztunk. De nem mondtam semmit, ő pedig villámgyorsan leszedte a kezünkről a fonalat, behajította a pultba a kávéfőzőgép mellé, ledobott pár dollárt az asztalunkra, aztán hirtelen kézen ragadott, és kivezetett az utcára.

– Gregory, mi a fene? – nevettem, de alig vártam, hogy megtudjam, hol fogunk kikötni.

– Ha még egyszer úgy hívsz, mint apám, kinyírlak! – vigyorgott.

Egyre csak vonszolt, a saroknál szembefordult velem, és már mindkét kezemet fogva húzott magával, néha hátrapillantva a válla fölött. Képtelen voltam visszafojtani a nevetést. Bármit művelt, minden mozdulata és szava felüdített. Bejártuk fél Gold Beachet, egymásba csimpaszkodva, mint az ötéves játszópajtások, és közben mindenről beszéltünk, ami csak eszünkbe jutott: zenéről, rossz filmekről, jó színészekről, Miamiról, spanyol bevándorló felmenőkről, lepukkant benzinkúti kalandokról. Aztán egyszer, amikor nem volt túl nagy forgalom, kirángatott az útra, ott sétáltunk tovább. Megbabonázott a merészségével.

– Várj! – pár lépés után megtorpant, pajkosan nézett a szemembe. – Szeretsz?

– Anyád sosem fenekelt el a lehetetlen viselkedésed miatt? – léptem közelebb hozzá.

A fülemhez hajolt, és belesuttogott:

– El sem tudod képzelni, mennyiszer… – Hirtelen elhajolt tőlem, és felkiáltott. – Verseny! Odáig, a két ikerfenyőig! Gyerünk, most, rajt!

Néztem, ahogy elszalad az út kellős közepén, és amikor felfogtam, mit művel, vigyorogva, de eltökélten utánafutottam. Csakis őt figyeltem, rajta tartottam a szemem, közben kacagva sprinteltem, hogy elérjem az egyre közeledő ikerfákat. Félelmetes iramban sprintelt… Még jobban felgyorsítottam, de közben nevettem, ezért nem tudtam és nem is akartam szabályosan venni a levegőt. Kit érdekelnek a szabályok? Úgyse érem utol. Nem is akartam utolérni, csak futni akartam vele versenyezve az út közepén, vidáman, szabadon…

Gregory elérte a fenyőket. Már csak húsz méterre lehettem tőle…

Fél másodperc alatt történt: a szemem sarkából láttam, hogy valami felém száguld. Dudaszó, csikorgó kerekek hangja… Csupán fél pillanatra merevedtem le, majd villámgyorsan félreugrottam az út szélére az autó elől. Megcsúsztam, és elhasaltam az avarban. A sofőr hosszan nyomta a dudát, ahogy elhajtott mellettem. Földet és füvet markolva, arccal lefelé megpróbáltam feltérdelni, de újra összerándultam a nevetőgörcstől, lihegtem, vadul kalapált a szívem.

– Helena! Helena, jól vagy?

Érdekes volt Gregory hangját aggodalmasnak hallani. Lassan felsegített, talpra állított, nyugtalanul, lázasan kereste a tekintetemet, én viszont kacagva dőltem a mellkasának.

– Akkora egy barom vagyok, te jó ég, bocsáss meg, Helena!

– Ugyan már, hagyd! Hozzá vagyok szokva. El sem tudom mondani… Hogy ez milyen… fantasztikus volt!

– Mi? Helena, nézz rám! Mi az, hogy hozzá vagy szokva?

– Ez nem igaz… Ezt mindennap el kéne játszani…

Gregory megragadta a vállamat.

– Hogy érted azt, hogy hozzá vagy szokva?

A szokatlanul szigorú hangjára megpróbáltam mély sóhajjal visszafogni a röhögést.

– Egyszer már – néztem fel rá – történt velem hasonló. Elütöttek.

Az arcomra tette a kezét. Sütött belőle az aggodalom.

– Mikor? Hogyan?

– Egy éve. Az ennél kicsit durvább találkozás volt, sőt, még kómába is kerültem! De nyugi, mesterséges kóma volt…

– Hogy mi van?! Mi a…

– És Jeremy volt! – nevettem könnyes szemmel. – Ő ütött el! Aztán magamhoz tértem, és volt egy alkunk, hogy nem jelentem fel. Mindig alkudozunk… Tudod te, milyen sok mindent meg lehet oldani alkukkal? Ó, ha tudnád!

Gregory arcát elhagyta az egészséges szín. Szoborrá dermedt, megrökönyödöttség és düh ült ki az arcára. Én pedig már képtelen voltam lenyugtatni a tüdőmet, úgy hahotáztam. Annyira nevetségesen, szánalmasan furcsa az életem. Hol húzódik az a bűvös határ, amit nem léphetek át? Annyi mindent nem oszthatok meg vele… Korlátok, szabályok, alkuk, undorító kegyes hazugságok, és itt ez a srác, aki azt hiszi, a játszópajtása vagyok, a bűntársa jóban-rosszban…

Már fájt nevetni. Beleszédültem. Hirtelen lassult az eddig zakatoló szívem, a vérnyomásom egyik pillanatról a másikra úgy leesett, hogy elernyedtem Gregory karjaiban, és minden annyira homályossá vált. És ez ijesztően ismerős volt. A szédülés a lelassult keringés miatt… Ugye, így magyarázta Jet? Már nem nevettem, hanem térdre rogyva próbáltam kapkodni az éltető levegőt, ám alig jutottam oxigénhez a testemet elborító forróságtól. Forró hullám. Már majdnem három hete nem volt.

– Helena! Helena!

Helena… ő tűzből van, tűzből született, de létezik az az érzékeket letaglózó, őrülten izzó, fájdalommal járó hőfok, ami még neki is sok. Hogy kéne ezt megmondani Gregorynak? Egyáltalán életben vagyok-e még, az út szélén ájuldozom, és folyik az arcomon meg a hátamon a verejték? Vagy egy ködös, párás álomban vagyok, kómában, egy autóbaleset után? Miért fáj ennyire, miért mar belém a saját elemem újra és újra, miért vagyok ezerszeresen elátkozva?

Abban a percben, ahogy kimondhatatlanul szenvedtem a forró pokoltól, elfogott egy megérzés. Egyszerre két megérzés, ami egy és ugyanaz, egyvalamit jelent: Jeremyt. Jeremyre van szükségem, csakis rá. Csak ő menthet meg. Ezért kell szenvednem. Az alkotóm, az Anyatermészet megelégelte, hogy együtt vagyok egy Gyógyítóval, és áthágom a szabályokat. Nem létezik más magyarázat. Ördögi kör, újra kezdődik minden az elejéről, és nincs jogom panaszkodni, mert még mindig megérdemlem, amit kapok. De még mennyire…

– Helena, mi a fene van veled? Kapsz levegőt? – hallottam valahonnan nagyon messziről.

Gregory. Az út szélén. Valóság. Maradj itt, Helena, térj észhez! Elmúlik, csak ki kell bírnod!

És akkor megfordult a fejemben, hogy még a végén mentőt hív.

– Jer… Jeremy – préseltem ki a forróságtól és a fájdalomtól megkínzott, száraz torkomon.

Nem felelt. Még talán húsz perc, és elmúlik. Ha szerencsém van. Jeremy nélkül…

Úgy éreztem – amennyire érzékelni tudtam –, hogy gyenge szél kap bele átnedvesedett hajamba. Csodálatosan hűs oxigén töltötte el a tüdőmet, és most már tisztábban láttam, de a forróság és a fájdalom nem változott.

– Ez… el fog múlni?

Bólintottam, és minden erőmmel belekapaszkodtam Gregoryba.

– Mi a fene történik veled? – suttogta kétségbeesetten, miközben magához ölelt.

– Kérlek, vigyél… haza…

– Ott… tudnak segíteni? – kérdezte bizonytalanul. – Az a nő tud…

Erőtlenül újra bólintottam. Csak arra tudtam gondolni, hogy legutóbb, amikor forró hullám kínzott, Jeremy jéghideg víz alá tartott, de nem tehette sokáig, nehogy még jobban lelassuljon a keringésem, aztán lefektetett az ágyra, és vagy fél órán keresztül legyezett, nyitott ablakoknál, miközben jégkockákat szopogattam. Ott maradt mellettem, amíg vége nem lett. Remény támadt bennem a megnyugtató szavaitól, a lágy érintésétől. Most, az országúton, forró fájdalomtól ájuldozva, csakis őt akartam.

Nem igazán fogtam fel, mikor kerültem Gregory karjaiba. Ismerős utcák és fenyőfák foszlányai… Szólongatott, hogy maradjak ébren. Olyan furcsán hangzott az ajkáról a nevem, olyan aggodalmasan, mintha mindig is ismertük volna egymást, mintha nem akarna elveszíteni. Kezdtem magamhoz térni, felfogtam, hogy a kocsijában ülök és már a Pistolhoz közeli bekötőútra fordul rá. Vagy fél óra is eltelhetett már a roham kezdete óta. És ahogy egyre közeledtünk a birtokhoz, lassan, percről percre kezdtem visszakapni a testemet és az eszemet: visszahúzódott a fájdalmas, tüzes pokol. Megtöröltem az arcomat. Gregory szó nélkül adott egy vizesüveget, és fél perc alatt kiittam az egészet.

– Hogy érzed, lábra tudsz állni?

Pontosan ott állt meg, ahol tegnap, a bekötőút végén, messze a verandától. Persze hogy nem akar bekísérni, szabadulni akar tőlem, mielőbb.

– Vigyázz magadra! – mormolta magába roskadva, amikor becsuktam a kocsiajtót.

Hálás voltam. Utáltam. Utáltam mindent, legfőképpen magamat. Kimerülten és kiégve botorkáltam a ház felé abban a tudatban, hogy túléltem egy újabb rohamot csak azért, hogy várhassam, mikor jön a következő. Gyönyörű kilátások. Gregory pedig elhajtott. Félőrült vigyort éreztem az arcomon: a vérem, az alkotóm elijesztett valakit, aki a barátom lehetett volna. Hogy rohadna meg úgy, ahogy van ez az egész őrület, amit az életemnek nevezek!

A nappaliban ott találtam Jetet és a barátnőjét. Angela odafutott hozzám.

– Jól vagy?

Megcsóváltam a fejem, aztán befordultam a folyosónkra. Benyitottam a harmadik ajtón.

Ahogy beléptem a szobánkba, könnyek szöktek a szemembe. Békés csend volt. Csak egy kis lámpa égett az íróasztalon. Jeremy az ágy közepén, hason fekve aludt, fekete tincsei összevissza kuszálódtak. Nem volt rajta más, csak egy régi, rongyos nadrág. Leültem mellé, óvatosan végighúztam az ujjaimat a gerincén, belecsókoltam a lapockái közé. Kezdett ébredezni. Felém fordította a fejét, de amikor rám nézett, elszörnyedt.

Kicsordultak a könnyeim.

– Veled kellett volna maradnom.

A következő hét siralmasan telt. Úgy éreztem, egyre lejjebb csúszom egy lejtőn, aminek a végén nem tudtam, mi vár. Kiszámíthatatlanul törtek rám a migrének és a rohamok. Volt, hogy be sem mentünk dolgozni, olyan rosszul voltam; Brian és Lilah egyre többször segített ki minket a délelőtti műszakokban. Jeremy nemegyszer felhozta, jobb lenne, ha otthagynánk a boltot, hogy kizárólag rám figyelhessen, de ez ellen minden erőmmel tiltakoztam. Minden erőmmel és ép eszemmel, amit a vérem meghagyott nekem. Kezdtem keserűvé válni. Hiába zárkóztam be az alagsorban a gyakorlóterembe, hiába eresztettem ki a tüzemet, intéztem hosszú monológokat és könyörgéseket hozzá, hiába kerestem a fehér, óvó tűz barátságos megértését. Nem volt a barátom.

Gregory egy teljes hétig nem keresett azok után, hogy szemtanúja volt a rohamomnak, és biztos voltam benne, hogy elhagyta a várost. Aztán egyszer csak csörgött a telefonom. Könnyes hangon könyörgött, hadd láthasson, mert nagyon aggódik értem. Én is látni akartam őt. Hosszú időbe telt, mire meggyőztem Jeremyt, hogy engedjen el.

Soha nem éreztem még ahhoz foghatót, amikor Gregory meglátott Nináék bárja előtt, odafutott hozzám és szorosan magához ölelt. Ahogy a vállába temettem az arcom, ahogy megéreztem a szíve dobbanását, a lélegzetvételét, átjárt az ismerős bizsergés és a bizonyosság, hogy ez így van rendjén. Ott volt a helyem a karjaiban.

– Hol voltál? – rebegtem a barna bőrdzsekijébe.

– Sajnálom, úgy éreztem… időre van szükségem.

– Azt hittem, elijesztettelek. Néha rám jön ez a fura hőhullám, és akkor…

– Akkor hazaviszlek – mondta határozottan. – Ne aggódj. Nem hagylak itt többé csak úgy.

Ő is érezte. A bizsergést, azt, hogy milyen hasonlóan rezonál együtt a lelkünk, hogy mennyire szükségem van a szabadságára. Attól a naptól kezdve képtelen voltam elszakadni tőle. Nina elárulta nekem, az apjától tudja, hogy Gregory hosszú távra tervezte kivenni azt a motelszobát. Majdnem minden délutánt vele töltöttem; a szemébe nézve és a hangját hallgatva megfeledkeztem a keserűségről. Egész novemberben csupán egyszer történt meg, hogy amikor vele voltam, elkapott egy hideg hullám, és azonnal hazavitt.

Próbáltam megtalálni az egyensúlyt közte és a családom között, hálaadáskor is nagyon odafigyeltem, de az ellen semmit nem tudtam tenni, hogy Jeremy egyre többet hallgatott. Amikor kérdeztem, nem olyan jókedvűen válaszolt, ahogy szokott. Amikor közösen főztünk vacsorát, néha hosszan, csendben elmerengett, kifelé nézve az ablakon. Egyszer kénytelen voltam megkérdezni tőle, mégis mi olyan érdekes odakint, azt akartam, hogy veszekedjen velem, ne jöjjön az idegesítő hallgatással, ám amikor visszafordult felém, könnyeket láttam a szemében. Át akartam ölelni, de ő nekem rontott egy csókkal, és hiába magyaráztam, hogy Jeték bármikor letrappolhatnak az emeletről kajálni, kigombolta a nadrágomat, és lejjebb rángatta rólam.

Bár mindig olyan szerencsés lettem volna, hogy így alakuljon az együtt töltött idő…

Csendes, hűvös, esős téli esténk volt. Két napja nem volt se rohamom, se migrénem, az egyensúly mintha visszalopódzott volna a lelkembe, ahogy a békésen pattogó tűz mellett ülve elmerültem egy regényben. Jeremy egy tál gyümölccsel jött vissza a konyhából, letette az asztalra, aztán elnyúlt a kanapén. Amikor a fejezet végére értem, lapoztam egyet, és csak úgy, mellékesen kiböktem:

– Holnap együtt ebédelnék Greggel, és bent maradnánk kicsit a városban, szerintem kora estig. – Próbáltam lazán kezelni a témát, hogy végre megértse, nincs miért aggódnia.

Hallgatott. Felpillantottam a könyvből. Olyan szomorúan bámult a kandalló lángjaira, hogy megijesztett vele.

– Csak pár órára…

– Elfeledkezel a képességemről, amit az évezredes múltú családomnak köszönhetek – szólalt meg kedvetlenül. – Tegnap délután óta tudom, hol akarsz ebédelni. Akkor beszélted meg Gregoryval telefonon. Elfelejted, hogy mindent látok.

Nem akartam hinni a fülemnek.

– Oké, rendben, akkor… ezentúl ne beszélgessünk, jó? Majd megfejted az életemet a lelkemből. Ugyan már, Jeremy! – csóváltam a fejem.

– Abban reménykedtem, hogy holnap egész nap velem leszel.

Lehunytam a szemem. Megint kezdődik elölről. Egyáltalán miért is kérem az engedélyét ehhez az egészhez? Miért kell minden egyes alkalommal ugyanazt eljátszani? Hogy értessem…

– Tudod, milyen nap van holnap?

– Péntek – sziszegtem, miközben a szívem egyre jobban zakatolt a dühtől.

– Igen, pontosan.

– Mégis miért baj az, ha…

– És december ötödike, ha érdekel.

Felkelt a kanapéról, és leült mellém. Kivette a könyvet az ölemből, összekulcsolta a kezünket, mélyen belenézett a szemembe.

– Fogalmad sincs, miért mondom ezt, ugye? – csóválta a fejét, és szárazon felnevetett.

Ahogy kimondta, hirtelen eltöltött a szégyen és az érzés, hogy elárultam őt. Jóságos ég… holnap lesz az évfordulónk. Azonnal megszorítottam a kezét.

– Nem megyek sehová holnap. Ígérem! Sajnálom, ne haragudj, én nem… Esküszöm, csak rohan az idő, azt se tudom, hányadika van, én csak…

– Amikor jól érzed magad, repül az idő. És te Gregoryval nagyon jól érzed magad.

Már nem nézett a szemembe. Visszahúztam a kezemet. Máris zubogott a vérem.

– Miért csinálod ezt? Tudod, mit? Tudod, miből van elegem? A stílusodból! Hetek óta ilyen… hűvös vagy, ilyen… idegen, szinte beletörődő. Jeremy, annyira rosszulesik, hogy nem hiszel nekem! Nyitott könyv vagyok előtted, mindent látsz, beletekinthetsz a lelkembe, láthatod, hogy tényleg szükségem van rá mint barátra!

– Ugyan, kérlek! – mosolyodott el. – Mindketten tudjuk, hogy ez nem igaz.

Nem hittem a fülemnek. A szívverésem egyre csak gyorsult, ökölbe szorult a kezem.

– Tessék? Hogy? És már megint ez a rettenetes… Úgy viselkedsz, mint akinek elment az esze! Szerinted ez jó játék? Meddig akarod még csinálni?

– Szerinted jó játék az országúton futkározni és kis híján elüttetni magad?

Nem tudtam válaszolni. Elképedve meredtem rá.

– Több ez barátságnál, Helena – folytatta hűvösen, és felkelt mellőlem.

– Hogy… hogy… – Alig bírtam beszélni. Talpra szökkentem. – Hogy mered feltételezni rólam, hogy egy… hogy másvalakit szeretek?

– Sokféle szeretet létezik, és biztos, hogy ez nem csak barátság. Függsz tőle, hát nem látod? Elvakít a szabadság, amit kapsz tőle! Tudom, ezt mellettem nem kaphatod meg… De miért így kell csinálnod? Miért… – Közel lépett hozzám, és a tenyerébe vette az arcomat. – Nem akarlak elveszíteni! Amit ő ad neked, az az én feladatom, és…

– Ha mással szabadabbnak érzem magam, akkor, úgy néz ki, nem tudod megadni – feleltem keményen. Alig hittem el, hogy tényleg kimondom, hogy ki akartam mondani, mert túl régóta tartottam vissza. – És erről nem az a rohadt ketrec tehet, amiben benne vagyunk, Jeremy.

– Ne csináld, kérlek! – könyörgött.

– Talán, ha nem zárkóznál be és néha te is nyitnál mások felé, ahogy én teszem… Jeremy, te nem ilyen vagy! Aggódom érted! Azt hiszed, nem látom? Valami változott, napról napra változik. De miért? Mi történik? Mit nem mondasz el?

– Mondtam, hogy ne foglalkozz a hülye reakcióimmal – fordult el tőlem.

– De én foglalkozni akarok…

– Ez nem tartozik ide, nem erről kezdtünk el…

– Már megint kihasználod, hogy én nem vagyok Látó! – tört ki belőlem kétségbeesetten.

Beletúrt a hajába, és a padlót bámulva fel-alá járkált. Megrándult az arca, kipirult az indulatoktól. Rémülten vettem észre, hogy remeg.

– Akarsz Látó lenni? – mormolta, ahogy rám emelte izzó tekintetét.

– Jeremy, nyugodj…

– Azt kérdeztem: akarsz Látó lenni? – formálta újra, lassan a szavakat.

– Én mindössze azt szeretném, hogy…

– Akarsz Látó lenni?! – kiáltott rám úgy, ahogy még sosem.

– Ne üvölts velem, kérlek!

Azonnal ott termett előttem.

– Minden rezdülést, a legapróbb élményfoszlányt, minden lényegtelen érzelemhullámot érzékelek és látok! Egy cseppet sem vagyok kíváncsi rájuk! Elegem van abból, hogy olyan dolgokat látok, amiket nem akarok! Nem akarom látni őket!

– Ha megint arra gondolsz, ami Gregoryval köt össze…

Abban a pillanatban kinyílt egy ajtó a hátam mögött. Jennifer lépett ki a szobájából.

– Elegem van belőletek – szólalt meg ellentmondást nem tűrve. – Fejezzétek be, de azonnal. Te meg ne üvölts, Jeremy!

– Semmi közöd…

– Ó, szerintem igenis van hozzá közöm! – vágott vissza a nővére. – Hetek óta marjátok egymást. Nem lehet veletek egy légtérben megmaradni, az ég szerelmére!

– Jen, szerinted szerelmes vagyok Gregoryba? – kérdeztem őszinte kíváncsisággal.

– Ehhez viszont tényleg semmi közöm. Hagyjátok abba, vagy kiteszem mindkettőtök szűrét! Egyesek dolgoznának is ebben a házban – morogta, és becsapta maga után az ajtót.

Hosszú, végtelennek tűnő pillanatokon át néztünk farkasszemet Jeremyvel.

– Nem bízol bennem. Látsz mindent, ami bennem van. Tudod, hogy csak barátok vagyunk. Tudod jól. Akkor meg miért csinálod?

– Ha velem nem érzed magad szabadnak, Helena, akkor nem kell egy légtérben tartózkodnod velem – vágta rá gunyorosan. – Menj csak Gregoryhoz! Tudom, hogy azt akarod. Elmenekülni tőlem hozzá, látom ám. Sőt, holnap is menj, felőlem egy hétre is eltűnhetsz vele! Minden egyes pillanatban azért küzdök, hogy megtartsalak, de csak egyre…

– Nem fogsz elveszíteni! Honnan a fenéből gondolod… Már megint a nem létező bizalmad!

– Elegem van ebből a szóból, túl sokat dobálózol vele, azt se tudod, mit jelent! – kiáltotta.

Nem feleltem. Viszont döntöttem. Felkaptam a kabátomat, a táskámat és a kocsikulcsomat. A sértettségtől és a dühtől felhevülten – talán őrületemben – mélyen meghajoltam előtte.

– Bocsásson meg, uram! Nem zavarom. – És azzal kiviharzottam az ajtón, hogy a szakadó esőben beszálljak az Audiba és minél előbb Gold Beachre hajtsak.

Késő estig Gregoryval voltam, és kiöntöttem neki a szívemet annyira, amennyire a titkaim engedték. Ő csak az én érdekeimet nézte, arra biztatott, mérlegeljem, jó-e nekem a szenvedés, aminek Jeremy kitesz. Túl kemények voltak a szavai. Közben Jeremy egyfolytában hívogatott, de nem vettem fel a telefont. Ő akarta, hogy elmenjek. Hát tessék!

Akkor viszont már felvettem, amikor Jet keresett.

– Lennél olyan kedves, és hazajönnél? – kérdezte.

– A bátyád elüldözött – mormoltam.

– A bátyám a téboly szélén áll, képtelenség megnyugtatni. Gyere haza, kérlek! Fáradt vagyok, és már nem bírom sokáig.

Mélyet sóhajtva tettem le a telefont, és máris húztam a kabátomat. Gregory szorosan a karjaiba zárt a motel parkolójában, mielőtt beszálltam volna az Audiba.

– Vigyázz magadra, kérlek! – suttogta a fülembe, és hazafelé végig a hangja járt a fejemben.

Otthon üresen találtam a nappalit. A tűz épphogy parázslott a kandallóban. Arra nyitottam be a szobánkba, hogy Jeremy az íróasztalnál ül, ecsettel a kezében: nem volt hajlandó felnézni a munkájából, amit eláztattak potyogó könnyei. Odaléptem hozzá, óvatosan megsimogattam a hátát. Nem reagált. Fekete festékkel dolgozott, kivehetetlen, felismerhetetlen érzelmeket keltett életre vele; a festék olajos tengerfelszínné vált az egykor hófehér alapon, ahogy a sós könnyekkel elegyedett. A csuklója köré fontam az ujjaimat, magam felé fordítottam a fejét. Mosolyogva, fejcsóválva felállítottam a székről, megcsókoltam az arcát, és ekkor végre kiesett a kezéből az ecset. Igyekeztem az összes könnyét elcsókolni, aztán ezt az ajkán is megtettem, minél forróbban, hogy érezze a szerelmet, amit semmilyen veszekedés vagy féltékenység nem vehet el kettőnktől. Amikor éreztem, hogy megnyugodott és felébredt benne a szenvedély, bevezettem a fürdőszobába, és levettem a ruháit. Ő is ezt tette az enyéimmel, aztán a víz alatt magához rántott, és belevájta a körmeit a bőrömbe; fekete festék mázolódott szét a csípőmön, miközben hevesen csókolt. Vadul kalapált a szívem, a vérem bizsergett a vágytól, és akkor felidéztem, hogyan csókolt meg először, egy évvel ezelőtt, az erdőben.

– Megküzdöttél kettőnkért, emlékszel? – ziháltam az ajkaira, miközben langyos víz folyt ránk. – Egy éve. Kiérdemeltél, és én is kiérdemeltelek téged. Ezt senki nem tudja elvenni tőlünk.

Féloldalas, játékos mosolyra húzta a száját, ami annyira, de annyira hiányzott már.

– Mindennap küzdök érted, boszorkány, még akkor is, amikor nem látod. Nem vagyunk egyedül, az alkotód mindig bekopogtat, és figyelmeztet, hogy küzdenem kell.

Beleharaptam az alsó ajkába, mire megborzongott, és még közelebb húzott magához.

– Mindig szeretni foglak, érted? Emlékeztess rá, hogy kibe szerettem bele!

Magához húzta az egyik combomat, amíg a nedves csempének döntött.

– Tudom, hogy te akarsz kihívást állítani elém, de nem nekem kell életben tartani a lila tüzünket a víz alatt, boszorkány – nevetett a nyakamba.

– Ki mondta, hogy képes leszel kihozni belőlem? – duruzsoltam a fülébe.

Eltűnt a mosolya. Megragadta az államat, és mindent beleadva megcsókolt. Beleremegett a térdem. És még csak holnap lesz az évfordulónk… Őszintén reméltem, hogy ez csupán a bemelegítés.

Éjfél is elmúlt, mire kimerülten, kielégülve ágyba kerültünk. Boldogságtól elbágyadtan, azonnal álomba zuhantam mellette. Az utolsó, amit felfogtam, a cirógatása volt a bőrömön.

Az éjszaka közepén felkelt, de én gyorsan újra elszenderedtem. Akkor viszont már kipattant a szemem, amikor később átfordultam a másik oldalamra, és üresen találtam az ágyat magam mellett. Hiába kerestem, az üres fürdőszoba ajtaja tárva-nyitva állt. A nappaliban égett a villany.

– Jeremy?

Kinyílt Jennifer ajtaja, nem messze a bejárattól. Sárga fény szűrődött ki a szobájából.

– Hel? – nézett rám meglepetten. – Mi az?

– Láttad Jeremyt?

– Ha nincs meg… Ahogy ismerem, a tetőn van, és az elvesztett szerelemről gondolkodik.

– Azt már megoldottuk – mosolyodtam el. – Nincs elvesztett szerelem, és nem is lesz.

– Remélem. – Megkönnyebbülten nekidőlt az ajtófélfának. – Utálom, amikor veszekedtek.

– Hidd el, én sem… Mi az ott?

Megakadt a szemem egy apró, sötét folton a padlón. Nem messze tőle még többet fedeztem fel. Jennifer követte a tekintetemet, és lehajolt. Összeugrott a gyomrom.