AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Egy az Isten

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-93-8

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Egy az Isten

Tartalom

Egy az Isten

ELSŐ RÉSZ Regény, mely a végén kezdődik I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

MÁSODIK RÉSZ Történet, melynek soha sincsen vége I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

XXXVII.

XXXVIII.

XXXIX.

XL.

XLI.

XLII.

XLIII.

XLIV.

XLV.

XLVI.

XLVII.

XLVIII.

XLIX.

L.

LI.

LII.

LIII.

LIV.

LV.

ELSŐ RÉSZ
Regény, mely a végén kezdődik
I.

A szokott, triviális történet. Az ideál, a szép hölgy nagy veszélybe keveredik, s abból őt a másik ideál, a hős kiszabadítja; azután a hála érzetéből kifejlődik a szerelem; végül egymáséi lesznek, s az emberi lehetőség határáig boldogok.

A rendkívüliségek tetszenek. Érdekkel olvassuk a történeteket, amiket a költők írnak arról, hogy mi lesz a halál után, mi lesz a jövő században, mi lesz a föld utolsó napjaiban. Mi megkísértjük leírni, hogy mi lesz a „házasság után”; van-e még ott is élet és poézis? Laknak-e még a holdban is emberek? Igenis, laknak. Annak az egyik oldalán még van valami zöld, s a virányon öröm és szomorúság.

Ezt ugyan inkább illett volna egy „Előszó”-ban elmondani; ott senki sem olvasta volna el, s nem lett volna az olvasó figyelmeztetve rá, hogy itt egy fölöttébb unalmas történettel lesz dolga, ami nem fogja megtéríteni a ráfordított fáradságot.

A veszélyes helyzet a következő:

Képzeljünk egy olaszországi vasúti állomást 1848 tavaszán, amelybe egy más vonat megérkező vendégeinek kell átszállítkózni, akiknek a fülébe ezt a halálítéletet mennydörgik: „due minute!” … s azok aztán bőröndöt, kalapokat, esernyőt marokra kapva, kisgyermekeket kezeiknél vonszolva, félregyűrt kalapokkal, földön húzott sálakkal, köpönyegekkel rohannak az ostromok leglehetetlenebbikét megkísérteni, helyet keresve utasokkal csordultig zsúfolt vagonokban, egymástól elszakított összetartozók kétségbeesve az elválás borzalmai fölött, s útban állók agyba-főbe taszigáltatva siető málhahordároktól.

Két úrhölgyet meg egy urat nagy sietséggel tolt fel a kalauz egy zöld kocsi börtönajtaján, akik csak akkor vették észre, hogy hol vannak, mikor már benn voltak. Heten ültek már a vagonban: mind férfiak és olaszok; némelyek olyan szivart szívtak közölök, amelynek a füstje keserű, mások ellenben olyant, amelynek a füstje savanyú; pálinkát már korábban ihattak, s az a fokhagymás heringre nagyon jóleshetett, s néhányan közölök aligha bagariacsizmát nem hordtak a lábukon. Az újon érkezőkről tudomást sem látszottak venni; valami heves vitatkozást folytattak fennhangon mindannyian.

Az újon érkezettek elszörnyedve protestáltak a kényszerhelyzet ellen. A két úrhölgy közül az egyik nagyon fiatal volt, a másik valamivel idősebb.

Az idősebb hölgy megragadá a kalauz karját, s haragosan mondott neki valamit először németül, azután franciául – aminek az a büntetése itt, hogy senki sem felel rá; azt akarta kifejezni, hogy itt már heten ülnek.

A kalauz egy automata közönyösségével mutatott a vagon falán olvasható feliratra: „per dieci persone”. – Itt tíz embernek kell elférni.

– De mi első helyre váltottunk jegyet! – heveskedék az úrhölgy, előmutatva a sárga papírszeletkét, mely a világ minden vasútainál az arisztokrácia jelvényét képezi – hely dolgában.

A kalauz nem csekélyebb kíváncsisággal nézte meg a mutatott tárgyat, mintha az úrhölgy azt mondta volna neki, hogy íme, itt van egy szkarabeusz a fáraók sírjából. Furcsa állat! Azzal vállat vont, s kimutatá helyét: íme, oda, abba a szegletbe leülhet még egy; emebbe a másikba a másik, s ha ennek a signorénak tetszeni fog azt a zsíros batyut az ölébe venni, annak a helyében nyugtot talál a harmadik.

Mit volt tenni? Az egyik hölgynek le kellett ülni az egyik series férfi közé, a másiknak a másik közé, s megnyugodni a sorsában. Hanem a velük jött férfi, úgy látszik, még küzdeni akart a gondviselés ellen. Neki sehogy sem tetszett a maga helye két disznókereskedő között; maga is elég köpcös ember volt.

– Majd csinálok én itt rendet mindjárt!

Azzal fölkelt, leszállt a vagonból, sietett az állomásfőnököt fölkeresni. Az ott sétált a peronon, hátratett kezekkel, katonás egyenruhában. Az utas elkezdte neki magyarázni a dolgot. Ő már tudott olaszul, ha mindjárt keverte is egy kicsit latinnal és franciával.

Elmondta az illustrissimónak, hogy ő és még két hölgy az első helyre váltottak jegyet egész Bolognáig; ez a nemzetközi törvények szerint jogot ád még az idegennek is minden konzuli közbenjárás nélkül ugyanazon első helyi vagonnak használatára. Ennek dacára őt és még két úrhölgyet betuszkoltak erővel egy már korábban elítélt gonosztevőkkel teljes másodosztályú börtönbe, ami ellenkezik a magyar Tripartitum primae nonusával, mely szerint magyar nemest bírói ítélet nélkül bebörtönözni (nisi in flagranti) nem szabad; s minthogy az angol Habeas Corpus akta is amellett bizonyít, hogy minden ember bírja a maga testét, s másnak az ölébe ne üljön vele, annálfogva kér egy elsőrendű vagont felnyittatni.

Az illustrissimo úgy nézett a debacchálóra, mint ahogy nézne rá a padra kifektetett eleven tintahal két nagy szemével, ha annak magyarázta volna a dolgot, s éppen úgy nem felelt neki rá semmit, mint ahogy az nem felelt volna. Hanem ahelyett a fülébe ordított hátulról a kalauz, egy hatalmas hangkifejtéssel előadott szót: „partenzaaaa!” Ami annyit jelent, hogy indul a vonat! (Mert az olasz még a csengetésben is takarékos, a második csengetésnél már fut a kerék.)

A megriasztott úr erre ijedten futott vissza az elhagyott vagonhoz, de alig talált bele; mert azalatt, míg ő leszállt a szóbeli tárgyalásra, a kalauz még három új vendéget tolt be a ketrecbe; azok egy katonaiskola nagy kamasz növendékei voltak; az egyik mindjárt leült az üresen hagyott helyre, a másik kettőnek állva kellett maradni; azok hát nem tehettek okosabbat, mint hogy a két közéjük szorult hölgyre mondogattak fönnhangon sikamlós élceket, dévaj nevetéssel. A visszakerült úr már éppen tizenharmadik lett volna, ami nagyon baljóslatú szám, kivált egy vasúti kupéban. Pedig a táskája, köpönyege már ott volt; az volt a hazája.

A hölgyek kétségbe voltak esve. Az útitárs dühében magyarul kezdett beszélni.

Ekkor valaki megrántja a könyökét hátulról, s szintén magyarul szólítja meg:

– Polgártárs! Sohse hevítse ön fel a vérét! Nem oráció kell ide, hanem baksis. „Romanus sum civis; Caium Smucium vocant.” Amíg ön kapacitált, addig én fel is nyittattam egy első osztályú rezervált kupét; csekélységbe került – ha tetszik önnek és hölgyeinek, megoszthatják velem a birtokát.

– Köszönöm, de elkésünk – csak két perc az idő.

– Ne féljen semmit. A due minute csak az utasoknak szól; a vonat ki nem kászálódik innen fél óráig.

A két hölgy e megszabadítást nem kevesebb hálával fogadta, mint aminővel Androméda fogadta Perzeusz segélyét, s amint e rettenetes fegyintézetből kiszabadíták őket, s átszállították, most már szolgálatkésszé, beszédessé, nyájassá vált kalauzok egy kényelmes, tágas és tiszta első osztályú kupéba, az ellentétek szerencsés kombinációja folytán még e semmi jelentékenységet nem ígérő helyzetben is megtalálták bizonyos nemét az érdekeltségnek.

Tulajdonképpen még semmi hálával sem tartoznak a közbelépettnek, mert hisz az saját érdekében nyittatta fel a rezervált üres kupét – s ők csak jogos helyüket foglalták el benne; de azt mégis el kellett ismerniök, hogy a gyors színpadi átváltozás az ő rendezői érdeme. Még a kalauz is szerepet cserélt egyszerre, s az automatából érző szívű ember lett, ki a hölgyek számára frissítőül narancsokat hozott, s kikereste azok közül a piros bélűeket, s azontúl mindig az ő vagonablakuk előtt mászkált végig, s bemosolygott rajta, vagy felült a vagon tetejére, s barcarolát énekelt.

A két hölgy egymással szemközt helyet foglalt a zárt ablak előtt, míg azon oldal szélső ülései, ahol a kocsit nyitogatják, a két úr számára maradtak, s azoknak egyikébe a kíséretet képező hazafi elhelyezte magát. Az a másik, aki e kényelmes erősséget mindnyájuk számára kivívta, még odalenn maradt; valószínűleg sokkal jobban érdekelte az, hogy a szivarját végig kiszívhassa, mint hogy ismeretlen útitársnéival ismeretséget kössön, s bevárta, míg a másodikat is elcsengetik, akkor a szivarját odaajándékozta a facchinónak, s már indult a vonat, mikor felugrott a lépcsőn, s a furfangos zárt nagy tudománnyal bezárta maga után. Azután levette úti sipkáját, s letette maga mellé. Azt is csak azért tette talán, mert melege volt a fejének. Olyan sűrű és erős haja volt, hogy szerteszét állt a fején minden irányban. Egész arcán valami szokatlan fajjelleg volt kifejezve; széles kidomboruló homloka, erős, sűrű, perzsa szemöldökei, s azokhoz egészen maláji metszésű szemei, tiszta kék svéd szemszivárványokkal, egyenes görög orra, felvetett felsőajkának szemita jellegű csigavonala, míg kétfelé osztott állán volt valami lengyeles, mintha öt hat féle nemzetnek az eszménye volna benne összekeverve, s mégis valamennyi egy összhangzó egésszé egyesítve. Fiatal ember volt még: kevés bajusz az ajkán, s csak a felső arcán valami ütköző szakáll.

A szemközt ülő útitárs igazi magyar típus volt; zömök, erőteljes alak, barnapiros arccal, kifent bajusszal, aminek a pödörgetésével nagyon sok tennivalója volt mindig.

A két hölgy közül a fiatalabbnak az arca a sűrű kalapfátyol alá van rejtve, mely csak a klasszikus, remek körvonalakat engedi kivenni, a másik azonban egész szabadelvűséggel hátracsapta a kalapja fátyolát szőke hajfürtjeiről, s egy őszinte, kigömbölyödő arcot enged a közszemlének, melynek beszélő vonásai kárpótlást szereznek az ajkaknak, amiknek nehezükre esik az a hallgatás, amire jónevelésű ember kötelezve érzi magát, mikor egy idegen lép a közelébe, akivel önkénytelen együtt kell maradnia.

A férfi kísérő igen nyűgösködő útitárs volt. A megindulás első percében azt mondá átellenesének, hogy ő nem tud háttal a mozdonynak ülni: rögtön tengeribetegség előjeleit érzi magán. A fiatalember aztán megkínálta a maga helyével, hogy cseréljenek. Mikor az megvolt, akkor meg azon panaszkodott, hogy a légvonat egészen a szeme közé hordja a kőszénfüstöt; meg kell vakulnia. Akkor a fiatalember azt ajánlotta, hogy húzzák föl a kocsiajtó ablakát. Arra meg az a baja lett, hogy meg kell az embernek fulladni ebben a ketrecben! Akkor aztán a telt arcú hölgy azzal a még most jól illő, kellemes, kettős tokácskával kelt fel a helyéről a tisztelt úrral cserélni, aki elvégre a változással egészen meg lehetett elégedve; nem úgy a csereajánló hölgy, ki már most átellenese lett annak az idegennek, aki iránt a kötelezettség ellenszenvét érzi.

Utazó hölgyek gyanakodók és hálátlanok. Az idegent, ki hozzájuk szívességgel közelít, vagy zsebmetszőnek, vagy kalandornak nézik, s egyik kezüket a tárcájukon, másikat a szívükön tartják, nehogy hevenyében ellopja tőlük valamelyiket.

Növelte a gyanút az ismeretlen irányában az a körülmény, hogy, az első megszólítás után ítélve, az is magyar. És mégis az ő kísérőjük és az ismeretlen nem tesznek egymással úgy, ahogy két magyar szokott tenni, mikor külföldön véletlenül összetalálkozik: kezet szorít, elmondja kölcsönösen, kinek híják, hová való, mi járatban van, s aztán közli egymással, mi hírt tud hazulról; megkérdezi egymástól, nem ismeri-e ezt az urat, ezt az asszonyságot, s nagy az öröme, ha talál egy olyan harmadik nevet, amelyik mind a kettőnek ismerőse; s végül összeesküszik, hogy egy vendéglőbe szálljanak. – Ehelyett ez a két férfi az első üdvözlés után semmi mondanivalót nem talál egymáshoz, semmi közleni való újdonságot – most! 1848 március végén! Amikor csodákkal van tele a levegőég. Talán ismerik egymást? Ha ismerik, kísérőjük miért nem mutatja be a hölgyeknek a honfitársat? Miért kárhoztatja őt e néma szerepre? Talán fáj nekik valami abban az ismeretségben?

A hölgynek tetszett tüntetőleg kimutatni azt, hogy mindezekre nem kíváncsi. Úgy tett, mint aki tudomást sem vesz a vele szemközt ülőről. A nap a szemébe kezdett sütni, a szél az arcába fútt; az ellen különböző stratagémák vannak a vagon ablakára alkalmazva, amiknek kezeléséhez azonban gyakorlottság és fizikai erő kell; a furfangos mechanizmusba a hölgy egészen belevesztette minden erőlködését, utoljára is megszánta az útitársa, s elintézte a függöny- és ablakváltoztatást kívánata szerint.

A hölgy még ezt sem köszönte meg neki, hanem ehelyett bosszúsan veté magát kerevetébe, ingerülten ejtve ki e zúgolódást:

– Óh, milyen nyomorult teremtései az Istennek az asszonyok!

– Maguk az okai, asszonyom.

Ez volt az átellenes válasza.

Pedig a szép útitársné felfohászkodására a kötelezett válasz az a triviális bók lett volna, hogy „óh, asszonyom, önök gyöngeségük által uralkodnak mifölöttünk, erőseken”. – Ehelyett egy ilyen kihívó mondat, ami még paradoxon is!

A bókot egy fanyar mosollyal elutasította volna a delnő, de ez a vágás meglepte.

– Par exemple? – Ez, úgy látszik, szavajárása volt.

– Például, mikor egy hölgy elhagyja azt a kényelmes helyet, amit a sors rendelt számára, hogy felcserélje azt egy kényelmetlennel, amit egy férfi ajánl neki – szabad akaratból.

A hölgy nem tilthatta meg magának, hogy elpiruljon. Ez a válasz vonatkozott csupán a vagonban megcserélt helyekre; de az sem lehetetlen, hogy ez az idegen annál többet is tud, s egyéb helycserére is céloz. Nem lehetett arcából kivenni. Azok a szép, őszinte kék szemek olyan ártatlanul tekintének szemközt, míg az ajk olyan ravaszul mosolygott. A társalgás most már kezdett érdekkel bírni.

– A szabad akarat nem a nők számára van feltalálva – mondá a hölgy –, elhatározási jogunk csak látszat: mindig kötve vagyunk valakihez, aki erősebb.

– De az a kötelék eltéphető, mihelyt kiállhatatlanná lesz, s ez ismét csak önakarattól függ – a nőnél. A férfinál nem: azt fogva tartja az igézet.

– Csakhogy ez igézetet nem azok a nők gyakorolják a férfiakra, akiknek joguk van hozzá, hanem mindig mások.

– Ez ismét az ő hibájuk; miért nem teszik azt? Ha tudják, hogy azt a szívet, mely jog szerint az övék, csak az igézet tudja fogva tartani, miért nem hatnak rá e varázzsal? Ha tudják, hogy abban van a hatalom, miért szégyenlik ezt a koronát viselni? A szép szoborarc, mely nem tud mosolyogni, sok boldogtalan életnek volt már okozója. De hát miért engedte át a vidám kacagás varázsát másnak?

E szavaknál a másik ifjú hölgy felveté fátyolát, tán hogy jobban lássa a beszélőt, s kitűnt az alól egy éppoly gyönyörű szoborarc, mely nem tud nevetni; két nagy, bámuló szemmel, hallgató ajkakkal. De az ifjú férfi nem láthatott reá, mert átellenesével volt elfoglalva, kit egészen hadilábra állított ez a merész okoskodás.

– Ah, ön tehát azt hiszi, hogy egy nőnek egyenesen az a feladata, hogy ha a férj gyönyörvadász, legyen számára a hitves az, ami az őrjöngés eszményképe; kövesse őt érzéki delíriumainak minden fantazmáin keresztül; ne szégyelljen előtte csábító, agaçant, kacér lenni, s ha a férj Kirké philtráját keresi, találja meg azt otthon a saját poharában? Ezt kívánja ön egy hitvestől?

A szép hölgy tűzbe jött már.

Az ifjú pedig azt felelé rá:

– Valóban nem látom át, hogy mit vétenék vele, ha ezt kívánnám.

A szép szobor arcán annyi változás történt, hogy szemöldei összehúzódtak.

A vitatkozó szép hölgy pedig el volt szánva rá, hogy most mindjárt kicsavarja a fegyvert ellenfele kezéből, aztán a mellének fogja szegezni a hegyét.

– Jól van. De már most egyet megenged ön. A hitestárs nemcsak szerető társ, hanem – családanya is. Mikor a nőnek legfenségesebb hivatása méla aggodalmat, sejtő várakozást parancsol arcára – hová lesz akkor önnek az elmélete?

Az ifjú ellenfél erre a lesújtó támadásra teljesen és föltétlenül kapitulált.

– Akkor asszonyom, megszűnik a jog és kötelesség kölcsönös felosztása, s egyik félnek jut egészen a jog, a másiknak egészen a kötelesség. A nő, aki előtt a római konzulok a lictorokat tisztelegni parancsolták, korlátlan úr a maga országában, s a férj annak föltétlen rabszolgája, aki kötelezve van a szentek életére, lemondásra, együttérzésre és imádatig menő hűségre. S aki nem úgy tesz, annak követ a nyakába, s a tengerbe vele!

E föltétlen megadás kiengesztelni látszott a szép asszonyt győzelme érzetében, nagylelkűséget akart gyakorolni, s a kapitulált várőrségnek megengedni, hogy kibontott zászlókkal tovább vonulhasson, azt kérdezve tőle:

– Ön Rómába utazik? (Mintha eszmetársulás volna ez a római konzulok és lictorok adomájával.)

– Igen, oda utazom.

– A világhírű nagyhéti szertartásokra?

– Azokhoz nekem semmi közöm.

– Hogyan? Önnek nincsen semmi köze a vallás legmagasztosabb ünnepélyéhez, mely Krisztus Istenné lételét jelvényezi? – szólt a hölgy hitbuzgó szemrehányás hangján.

– Mert én azt nem hiszem – felelt rá az ifjú, de feleletében nem volt az a kihívó, káromló tagadás, mely a szkeptikus sértő szándékát árulja el; arca olyan nyugodt maradt mellette, mint aki meg van győződve felőle, hogy azzal, amit mondott, se a földön, se az égben nem sértett meg senkit.

A szép hölgy aztán találgatta magában, hogy vajon mi lehet ez az ő átellenese. Vajon zsidó-e, vagy ateista? – Ha zsidó, akkor egészen rendén van, hogy ne higgye azt, ami a keresztyének hitágazatát képezi; ezért a különállásért aztán megvannak neki a maga társadalmi hátrányai, s ha neki tetszik azokat a hitéért elviselni, az igen tiszteletreméltó hűség az ősi hagyományokhoz. Hanem az egészen menthetetlen, hogy valaki elfogadja mindazon előnyöket, amik együtt járnak azzal, ha az „Atya, Fiú és Szentlélek” nevében megkeresztelték, ennélfogva földbirtokot, házat vásárolhat, hivatalt viselhet, és mégis előáll mint racionalista kutatni a dogmákban az anyagi lehetőséget és filozófi egzaktságot. Ez már stellionatus.

Szeretett volna tisztába jönni a maga emberével.

– Úgy tudom, hogy a római kúria most egy eddig szokatlan kölcsönkötéssel foglalkozik.

Az ifjú nem rejthette el mosolyát. Észrevette, hogy útitársnéja azt szeretné belőle kivenni, hogy – csakugyan szemita eredetű-e?

– Nem, nagyságos asszonyom; én nem is a bankárok csődülésére megyek Rómába, a pápai kölcsönben résztvevés végett. Engem egy válóperem hajt ide.

– Válóper? – szólt a szőke hölgy érdekelten, s most már a szép szobor is egész teljében felé fordítá arcát, s szép ajkai, mint egy feslő rózsa, nyíltak meg egy pillanatra.

– Igen, válóper egy olyan kedves lénytől, aki engem elűzött, megtagadott, máshoz pártolt, akit kerülnöm kell örökre, bírnom nem lehet soha többé, s akitől mégsem tudok soha elszakadni, akit mégsem tudok mással felváltani soha. Azért megyek Rómába, mert az egy halott város; mindenkié – és senkié sem.

A vonat megállt, új állomás jött; a fiatal férfi kinyitotta a kocsiajtót, és kiszállt, s a kalauzzal kezdett el beszélgetni, s aztán elment valamerre, hogy nem látták többé.

– Ismeri ön ezt az urat? – kérdé a szőke hölgy az ottmaradt kísérőt.

– Nagyon jól.

– És mégsem szóltak egymáshoz?

– Mert az nekünk nehezen megy.

– Ellenfelek önök?

– Nem ellenségek; de ellenlábasak.

– Zsidó ez az úr vagy ateista?

– Egyik sem; hanem „egy Istent valló”.

– Mi az?

– Egy törvényesen bevett vallásfelekezet Magyarországon. Keresztyének, akik csak egy Istent vallanak, s mikor esküsznek, az egy hüvelykujjukat emelik fel az égre.

A hölgy csodálkozva rázta szőke fürtjeit.

– Hogy én ezekről soha nem hallottam.

– Nagyobbrészt Erdélyben laknak; hitsorsosaik Angliában, Amerikában települtek le, s ott hatalmas befolyásuk van. Kevesen vannak, de összetartanak; nem terjeszkednek, de nem is engednek.

A szép szobor ismét arca elé vonta a fátyolát, s a fátyol alatt észrevétlenül keresztet vetett magára.

A szőke hölgy pedig kíváncsian dugta ki a fejét a kocsiablakon, hogy lopva végignézzen az irtóztató útitárson, azzal a kíváncsisággal, amivel nézheti valaki azt, akiről felfedezték előtte, hogy ez a rejtélyes szubjektum, aki most vele utazik, valamikor megölt két embert – hisz ez még többet tett; ez megölt két Istent. – Borzalom arra gondolni!

Hisz még akik közelükben laknak is ott Erdélyben az egy Istent vallóknak, azt hiszik felőlük, hogy azoknak szarvaik vannak, s keresztelőjükhöz embervért használnak.

Mind a két hölgy igen buzgó ortodox volt.

A vonat nem sokáig időzött ezen az állomáson; a kalauzok ordították a „partenzá!”-t, s csengettek, trombitáltak, a mozdony fütyölt; a kiszállt útitárs mégsem tért vissza. Úgy látszik, annyira hitetlen ez, hogy nem hisz ez a kalauzokban és gőzgépekben sem.

– „Bárcsak lemaradna!” – gondolá egyszerre mind a két hölgy magában.

S íme, az igazhívők óhajtásainak van sikere: a vonat csakugyan megindult, anélkül hogy a fiatal útitárs visszatért volna.

– Ez bizony lemaradt! – mondá a szőke delnő.

– Sebaj – nyugtatá meg a hegyes bajuszú úr –, a másik vonattal majd utánunk jön. Nem is hozott magával semmi útitáskát, s a felsőkabátja rajta volt.

Ennek aztán nagyon örültek, hogy megszabadultak egy embertől, akinek köszönhetik, hogy most egy kényelmes helyen ülnek, s nincsenek katonatiszt-növendékek és lócsiszárok közé bebörtönözve tizenharmad magukkal, s már most megszólhatják kedvükre azt – aki hozzájuk olyan jó volt.

– Ön közelről ismeri ezt az embert? – kérdezé a szőke hölgy a zömök úrtól.

– Nagyon jól ismerem. Neve Adorján Manassé.

– Ah! Kérem! Melyik a vezetéknév, s melyik a keresztnév?

– Adorján egy régi székely törzs családi neve. Manassét kapta a keresztségben; ebben a felekezetben nagy előszeretettel vannak az ótestamentomi nevek iránt. Manassé apját Adorján Izraelnek hítták. Kívüle még hét fia és egy leánya volt. Mind idősebbek Manassénál, a leányt kivéve, aki ikertestvére. S ezek mind otthon vannak most is az ősi háznál, s gazdálkodnak együtt; néhány meg is házasodott, s ugyanannyi család lakik egy födél alatt az ősi kastélyban.

– Az rettenetes háztáj lehet!

– Az egy igen patriarkális ház. Jákob fiai nem éltek nagyobb egyetértésben, mint ezek. Soha sincs közöttük semmi civakodás.

– Még az asszonyok között sem?

– Csak annyiban nem hasonlítanak a bibliai Jákob fiaihoz, hogy ők nem adták el egyiptomi kereskedőknek a legifjabb testvért, azért, mert szülőik kegyence volt; pedig ez is az volt; hanem inkább azt tették, hogy ők maguk dolgoztak, fáradtak, nélkülöztek, hogy a legfiatalabb testvért magasabb pályára neveltethessék. Ez látszott örökölni valamennyiök osztályrészét szellemi tehetség dolgában. A többiek mind igen derék, természetes eszű székely lófők; de ez maga egy lángész, ki húszéves korában már egyike volt azoknak, akiket az unitáriusok a betöltendő konziliáriusi hivatalra kandidáltak; mert Erdélyben az volt a szabály, hogy mind a négy bevett vallásfelekezet, tehát katolikus, helvét és ágostai protestáns és egyistenvalló részről kell a magasabb kormányzati hivatalkart összeállítani. S úgy oda Manassét meg is választották. S ettől fogva kezdődik ellenségeskedésünk.

– Önök tehát mégis ellenfelek?

– A koreszmék terén igen. Én mindig a haladó párthoz tartoztam, ő pedig minden újításnak ellene volt.

– Ah, ilyen fiatalon?

– Csak az érti ezt meg, aki Erdélyt ismeri; a négy vallás és négy nemzet hazáját, akik alatt még egy ötödik vallás és egy ötödik nemzet mozgatja a földet, mely számra nagyobb, mint együtt ama négy. De nem akarom nagyságtokat államtani fejtegetésekkel untatni – folytatom eltűnt útitársunk jellemrajzát. Mint hirtelen felkapott s főnökei által tenyéren hordott fiatalember nagyon elbizakodott lett; előtte állt egy fényes pálya, melyen nyitva volt előtte az út egész a kancellárságig; sőt még a kormányzói méltóság polcáig is. Ekkor beüt a nagy politikai rázkódás. A magyar országgyűlés eltörli a rendi alkotmányt, behozza helyébe a képviseleti felelős kormányt. Erdély kimondja az uniót, s ezzel az egész hatalom és dicsőség, melyet Adorján Manassé huszonkét éves korával szerzett magának, mint a jégvár, elolvad, s lesz a fiatalemberből egy élőhalott, aki ifjúsága kezdetén már a lomtárba van dobva, s ha azt nem akarja, hogy őt, ki előtt tegnap még nagyságos és méltóságos urak kapartak hátra a lábaikkal, ma az utolsó mesterlegény is inzultálja, hát keresheti, hogy hová temesse el magát. Volna ugyan még más választása is. Tehetné azt, amit pályatársai közül többen, hogy feltűzze a mellére a trikolór szalagcsillagot, s a győztesek élére állva túlárverezze eddigi ellenfeleit, vagy pedig azt tegye, amit pályatársai közül még többen, hogy felmenjen Bécsbe, összesúgni-búgni azokkal, akik az új korszak tartósságában nem hisznek, s segítsen ásni a föld alatti folyosókat, amikkel az új építményeket hiszik romba dönteni. De úgy látszik, hogy egyiket sem választotta; hanem ahelyett keres magának egy „holt várost, amelyik semmi nemzeté”, hogy abba eltemetkezzék.

A szőke hölgy közbeszólt eleven ésszel:

– Akkor hát meg tudom oldani azt a rejtélyt is, ami e mondatban volt: „Megyek válópert indítani egy kedvesem ellen, aki eltaszított, aki mással szövetkezett, aki megtagadott, és akit mégis kénytelen vagyok holtig szeretni.” – Ez a kedvese a saját nemzete.

– Valószínűleg az; mert neje nincsen.

– Ez magyarázza meg azt is, hogy két honfitárs, mint önök, mikor véletlenül összetalálkoznak, hogy nem kezd egymással beszélgetni; a szomszéd vagonokban hogy vitatkozik minden ember a napi politikáról; majd áttörik a kocsi falát.

– Valóban úgy van. Kettőnknek a mai idők eseményeiről együtt társalogni vagy kegyetlenség volna, vagy hóbort.

– Mármost kezdem sajnálni azt a fiatalembert, dacára annak, hogy pogány. Bárcsak le ne maradt volna!

S az igazhívők óhajtásainak van sikere; még ha hitetlenek javára szolgálnak is azok; íme, amint a vonat újra megállt, az elveszettnek hitt fiatalember arca felbukkant a vagonablak előtt, s nyájasan mosolygott a benn levőkre.

– Ah, mi azt hittük, hogy ön elveszett – mondá a szőke útitársnő.

– Az lehetetlen. Elveszni csak annak lehet, aki valakié. Odafenn ültem az imperiale-on. – „Polgártárs” – szólt a köpcös honfihoz azután –, nem mászik fel velem a kocsi tetejére? Onnan gyönyörű a kilátás.

A polgártárs tétovázott.

– Aztán ott pipázni is lehet.

Ez döntő indok volt a köpcös útitársra. Eddig is tantaluszi kínokat állhatott ki. Elővette időszakonkint a gyönyörűen barnára szítt tajtékpipát, megtörülgette a kabátja ujjával a kifaragott névelőbetűt rajta, megfordította a tüllanglaise-t a szára végén, fölnyitotta az ezüstkupakot rajta, s boldoggá tette a kisujját azzal, hogy beledugta az üres kráterbe; aztán fogai közé szorítá a csutoráját, hogy legalább egy hangot adjon rajta, megpróbálva, ha szelel-e még, s éljen abban az illúzióban, a múltak emlékét szippantgatva, mintha most is pipáznék! – S aztán csak megint szomorúan visszadugta a drágaságot az oldalzsebébe. Annálfogva a tett indítványt sem írásban nem kívánta beadatni, sem a szekciókhoz nem utasította elébb tárgyalás végett; hanem stante sessione elfogadta, s ment a fiatal útitárs után azon a macskahágón föl a vagon tetejére, ahol a kalauz kukulloriumát kisajátították, és beleültek. Csak itt jutott eszébe azt az észrevételt tenni, hogy „de talán a hölgyek meg is neheztelnek, hogy őket magukra hagytuk?”

– Ne féltse őket, Gábor bátyám. Utazó hölgyeket azzal kötelezi le a férfiember lejobban, ha elpárolog közülük.

II.

Az az úr, akit mármost Gábor bátyámnak tisztelhetünk, mindenekelőtt azt a kedvenc tajtékpipát tartá kötelességének dohányzacskójából megtölteni, ezután belecsiholni az illatos bükkfataplóba, és azt lezárni a korona alakú ezüstkupak alá; addig hiába terült el szemei előtt az olasz paradicsomkert, melynek magasztalásában fiatal útitársa oly kifogyhatatlan volt; amíg nem füstölt a pipája, addig oda sem tekintve mormog:

– „Mi ez egy ezerholdas szép egyforma búzavetéshez?” – s csak azután, hogy a kóspallagi felszálló azúr füstjén keresztül tekinthetett rajta végig, ismeré el, hogy „Biz ez gyönyörű egy ország – kár a németnek!”

– Bátyám! – tudja? – ne politizáljunk! – jegyzé meg rá a fiatal úr.

– Hát szóltam én egy szót? A szép vidékről beszéltem. No, hát beszéljünk inkább a szép asszonyokról. Te nem is sejted, hogy micsoda kényes húrokat pengettél odalenn?

– Hogyan? Bátyám szénájába vágtam volna tán a kaszámat?

– Ej, ej, ej! De gonosz szemed van; mindent észre kell venned. Nem arról a szőke hölgyről van szó, hanem arról a barnáról.

– Barna? Nem is láttam jól; úgy le van fátyolozva az arca.

– Pedig az téged nagyon megnézett, s akkor a fátyolát is feltakarta; de te nagyon el voltál foglalva azzal, hogy a szőkének magyarázd az asszonyok kötelességeit a férjeik iránt, s a válóperek természetét.

– No, és kellemetlen vonatkozásokat tettem volna ezzel?

– Annak nem, akinek beszéltél; mert az már özvegy! Hanem a másiknak, aki veled egy sorban ült, s hallgatta, amit beszéltél.

– Azt fogja hinni, hogy valami bonviván vagyok, s őrizkedni fog tőlem.

– Nagyobb bajt okoztál neki. Azon fog töprenkedni, hogy nincsen-e neked igazad.

– Hisz ez meg éppen nem lesz baj ránézve.

– De igen nagy baj lesz ránézve. Mert éppen a válópere miatt utazik Rómába.

– Ah! Már válópere van? Én azt hittem, hogy most hozzák valami zárdából, ahol nevelőben volt.

– Mondom, hogy hamis szemed van; oda sem néztél, mégis megláttad, hogy egész gyermek még. Ez az én védencem: a szerencsétlen Cagliari hercegné.

– Akinek férje indigenatust nyert Magyarországon.

– Ő maga egy Zboróy Blanka grófnő. A családot jól ismered. Nagy birtokuk majorátus. Az elsőszülött dinaszta lesz; fivérei pedig láthatnak utána, hogy katonai vagy papi pályán keressenek maguknak szerencsét, ami az utóbbin sokkal hamarabb feltalálható, mint az elsőbbin. A leányok pedig arra vannak utalva, hogy igyekezzenek gazdagon férjhez menni, ha pedig ezzel elkésnek, menjenek zárdába. Volt azonban a családnak egy püspök őse, aki annak idejében olyan végrendeletet csinált, hogy vagyonának kamatjai a tőkéhez csatoltassanak, s mikor egyszer annyira felszaporodnak, hogy a Zboróy grófcsalád minden tagjára jut belőle kerek egymillió, akkor osztassék fel közöttük. No, ez a mostani ivadék alatt teljesedésbe ment. Minden Zboróy családtagra jutott egymillió. Ennek azonban az örökösök – végrendelete szerint – csak haszonélvezői, mert a hagyományozó több kemény föltételt kötött jótékonyságához, mely szerint ez élvezettől a családtag eleshetik, s akkor az a többiekre marad. Ilyenek: ha egy családtag a dinasztia ellen lázadó lesz; vagy ha kiköltözik idegen országba; vagy ha elhagyja a római katolikus hitet; vagy ha mint nő botrányos életmódot követ. Képzelheted ennélfogva, hogy az így együtt érdekelt családtagok milyen jó rendőri felügyelet alatt tartják egymást. Egymillió nem potyapénz mai világban! Megérdemli, hogy az ember utánalásson. – Blanka grófnőt, amint a zárdából kikerült, hozzáadták Cagliari herceghez. A hercegnek hallhattad hírét. Nagy szerepet játszik a politikai világban.

– Volt hozzá egynéhányszor szerencsém.

– Bécsben, az udvari bálokban. – Nem fiatal ember már. És sokat élt. Kétszer annyit, mint más ember hasonló idő alatt; mert még az éjszakákat is keresztülélte. Mikor Blanka grófnőt elvette, igen közel ismeretsége volt egy Caldariva márkinővel, akit a legfiatalabb korában „Cyrene” név alatt ismertek a cirkusz látogatói, ahol magas fokra vitte a koreográfia művészetét, míg egy olasz márki olyan szíves nem volt, hogy címerével megajándékozza, s aztán rövid idő múlva főbe lője magát. Ennek a Caldariva márkinőnek igen pompás palotája van Bécsben, amit a herceg íratott a nevére. Ennek a palotának a kulcsait még azután is elfelejtette a márkinőnek hazaküldeni a herceg, hogy Blanka grófnőt feleségül vette; sőt, azt mondják, hogy mikor az esküvőre ment, akkor is a szép Cyrene kötötte csokorra a nyakravalóját. –A herceg elvette Blankát, mint ahogy megszerez magának egy gazdag úr egy ritka szép paripát, egy drága szobrot; azért, mert ritkaság és drága. Blanka pedig irtózott a hozzákötött férjtől. Gyermek volt. A nász napjáig fogalma sem volt arról, hogy mi különbség van a párta és a főkötő között. A herceg egy óráig sem volt vele boldog. Amint ifjú nejéhez egy gyöngéd propos-val közelített, az rögtön ideges görcsöket kapott, arcát elhagyta a szín; rángások vették elő, s elájult. S ez így volt, valahányszor magukra maradtak. A kéjsóvár herceg fűnek-fának panaszolta a baját, orvosokkal konzultált, tapasztalt rouéktól kért tanácsot – úgyhogy a család titka egészen köztudomásúvá lett. A „parere” az volt, hogy a nőnek természetes hajlama van az epileptikus rohamokhoz. – Gavallér ember az ilyen kényes helyzetben iparkodik nagylelkűen eltűrni a rámért keresztet, s keres magának kárpótlást kompromittálás nélkül. – Van azonban a hercegnek egy totumfacja: valami „Vajdár Benjámin”.

E névre akkorát ugrott ültéből a fiatal útitárs, hogy a fejét beleütötte a faköpönyeg ernyőjébe.

– Mi lelt? Le akartál esni?

– A szivarom ejtettem le – felelt az –, s utánakaptam.

– De majd utánaugrottál. – Hát amint mondám, ez a totumfac az, aki ennek a családnak a rossz szelleme. Ketten tesznek a herceggel együtt egy ördögszámot. A hercegben megvannak a démonhoz való rosszindulatok: a hóbort, a kéjsóvárgás, a dölyf, a bosszúvágy; emennél pedig a mindezeket életreköltő ész, furfang, leleményesség. A herceg vigasztaltatni akarta magát régi barátnéjával; de a szép Cyrene valaki által nagyon jó tanácsokkal lett ellátva. Élni akart felismert hatalmával. És élt is vele. A herceg minden megaláztatást megszerzett fiatal nejének a márkinő kedvéért. Utoljára, hogy a mű meg legyen koronázva, megindította a válópert neje ellen. Ez volt az ára annak, hogy a szép Cyrene ismét kegyébe fogadja a herceget. De én meg vagyok felőle győződve, hogy a terv Vajdár Benjámin fejében fogamzott.

– Hisz ez a válóper csak felszabadítja a hercegnőt helyzetéből – jegyzé meg erre a fiatal útitárs.

– Jó volna, ha úgy végződnék, de éppen itt a bökkenő. Az ellenfél arra alapította támadását, hogy a nő epileptikus idegrohamokban szenved, s így házaséletre képtelen. Én azt nem engedem meg. Azt elhiszem, hogy a herceg közeledtére görcsöket, rángatózásokat kap; hisz én sem vagyok nyavalyatörős; rúgni, harapni sem szoktam rendes körülmények között, de mikor ezzel a Cagliarival szemközt állok, érzem, hogy valami csendes hydrophobia kerülget, a nyakamban az erek felduzzadnak, az állam rángatózik, s az ökleim alig elnyomható vágyat éreznek valakinek az oldalbordáival érintkezésbe jönni. Pedig hát nekem nem férjem a jámbor, nem kell tőle félnem, hogy megölel. Én azt allegálom, hogy csak őelőtte esik ájulásba védencem, s kérem a házasságot egészen megsemmisíteni. Mert ha az ellenfél győz, ha az ő indokai lesznek elfogadva, akkor a szentszék ítélete egyúttal ki fogja mondani az asszonyra, hogy soha többet férjhez mennie nem szabad. Mármost gondold el azt a sorsot, ami erre a nőre vár, akit ifjúsága virágában, alig húszéves korában a törvény és a társadalom kitilt az életből s elítél egy hosszú, hosszú tetszhalálra, amiből nincsen feltámadás; elveszi tőle a napvilágot, a levegőt, s azt mondja neki: „teneked nem szabad többé nevetned, nem szabad örülnöd, nem szabad reménylened; a te szívednek nem szabad dobogni, a te arcodnak kigyulladni, a te lelkednek nem szabad álmodni! Hanem azért nézned kell tovább is, hogy jön az ősz a tavasz után, ami számodra se virágot, se gyümölcsöt nem hoz.”

Mikor az ügyvéd patetikus szónoklata végén félretekintett ifjú útitársára, azt vette észre, hogy annak a szemeibe valami vízcsepp lopózott. Hisz ez az ítélet az ő fejére is ki van mondva. Abban a perben, amit ő a maga válóperének nevezett.

Ő is ki van már tiltva a világból, a társadalomból, ő is meghalt már, és semmi sem vár rá többé; neki is megmondták azt, hogy: „Teneked nem szabad többé szeretned, reménylened, álmodnod! Hanem azért nézned kell tovább, hogy jön az ősz a tavasz után!”

– Valami esett a szemedbe?

– Igen; a kőszénfüst csapódott bele.

Azzal megtörlé a szemeit, s aztán nem volt semmi baj.

Az ügyvéd folytatá a beszédét:

– Most azért megyünk Rómába, hogy megkísértsük a hercegnőnek személyes esdekléseivel hatni a bírákra. Lehetetlen, hogy meg ne essék rajta a szívük; ha van bennük emberi érzés. Az idő most nekünk kedvez. A pápa a reformok terére lépett; a római kúria vezetését új emberek vették kezükbe, a régiek befolyása megszűnt; Rómában is a szabadság szele fújdogál, s alkotmányosság csírázik a földből.

– Hahaha!

– Mi az ördögöt nevetsz?

– Én? Dehogy nevetek. A szivarfüst szaladt a torkomra. Eh – hahaha! Óh, be csiklandja a torkomat!

– De sok bajod van a füsttel. Hol megríkat, hol megnevettet. Én egészen bízom a pápa ígéretében. Csak nem tartasz bennünket valamennyiünket idiótáknak, akik a napokban lepleztük le ünnepélyesen a „Radical Kör”-ben Pio Nono arcképét egyhangú határozat folytán. Ha valaha, úgy most lehet a szegény hercegnő ügyének kedvező fordulatot adni. Amilyen grata persona volt ezelőtt Cagliari herceg a Vatikánban, annyira elvesztette ott most minden befolyását. – Mégis csiklandja a torkodat az a füst? – Csupán egy embertől tartok. – Ettől a furfangos Vajdártól. Velencében összetalálkoztam vele. Kérdeztem, hová megy. Azt mondta, Milánóba. Tudom bizonyosan, hogy hazudott. Ő is Rómába siet. Meg akar bennünket előzni. Vagy legalábbis utolérni. – Csak egy nappal előbb érkezhessünk Rómába, mint ő, s akkor nyert ügyünk van. De félek, hogy máris magunkkal visszük valamelyik kerekes ketrecben. – Ej, de meleged van, hogy izzad a homlokod? – Tán az én pipám füstjét nem állhatod? Ha megkapnám azt a fickót, kitörném a nyakát! Képes egy ilyen angyalt örökre szerencsétlenné tenni, élve eltemetni.

– De hát ne engedje magát.

– Alászolgája! Hát hiszen, ha tudsz valami jó tanácsot adni, miért nem mondod? A kalapom is leveszem előtted. Hogyan ne engedje magát a hercegnő élve eltemetni?

– Kolombusz tojása! Legyen protestánssá, s akkor nem parancsol neki a római szentszék.

– Servus humillimus! Hát az egymillió, amit a püspök nagybátyja ráhagyott?

Adorján Manassé széttörte a szelelni nem akaró szivarját az ujjai között, s azt mondá egykedvűleg:

– Hát én csak azt mondom, hogy ha a te hercegnődnek igazán van szíve, el fogja dobni az egymillióját, mihelyt találni fog egy férfit, aki megér harminc ezüstpénzt. Úgy hiszem, ez a legmagasabb becsára egy férfinak; miután a mi urunk Jézust is annyiért adták el.

– Te! A Jézust hagyd ki a diskurzusból; mert az nekem Istenem, akit én imádok.

– Nekem pedig emberem, akit követek.

III.

Ezalatt egy olyan állomáshoz érkezett a vonat, amely csomópont volt egy másik vasútvonallal. Itt étkezni is lehetett.

A polgártárs meg volt éhezve. Különben is jó konstitúcióval bírt, s az utazás rendesen még fokozza az étvágyat. Azt mondta, hogy ő itt leszáll valamit falni.

Adorján figyelmezteté, hogy gyorsan végezzen, mert a másunnan érkező új vonat vendégei az átköltözésnél könnyen megteszik azt a barátságot, hogy teliülik azt a kupét, ahol ők a hölgyeket magukra hagyták.

– Hát te mit fogsz addig csinálni?

– Előveszem az albumomat, s lerajzolom innen a kakasülőrül ezt a tájat.

– Nem is tudtam, hogy piktor is vagy.

– Egyéb sem vagyok már.

A másik vonalon ezalatt megérkezett a csatlakozó vonat, s az abból átköltöző utasok siettek maguknak jó helyet foglalni a változásnál.

A szép szobor arca némi nyugtalanságot árult el. A kalauz őfelőle nyitotta ki a kocsiajtót, s ő aggódva tekintgetett kifelé, hogy nem jön-e valaki e kényelmes magányt megzavarni.

Egyszercsak ijedten kapta vissza a fejét. Már késő volt; meglátták. A vagon lépcsőjén akrobatai gyorsasággal szökött fel egy fiatal férfi, finom úti öltözetben, kezében egy kis útitáskát cepelve, oldalán szíjáltalvetőn lógott a szivartartója; másik kezében pálca volt, melynek fogantyúja elárulá, hogy abban tőr van.

A fiatal ember veszedelmesen szép alak volt; gesztenyeszín hajú, eleven szemű, deli termetű, s látszott rajta, hogy szépségének öntudatával bír; tanúsítá ezt a hajfürteire s öltözékére fordított gond, s a kiszámítás, amivel beszéd közben kellemes mosoly alatt igyekezett ragyogó fogsorait megmutatni.

– Ah, minő véletlen szerencse, hercegnő! – szólt kásztorkalapját levéve, s útitáskájával együtt letelepedve a hercegnővel szemközti ülésbe.

– Kérem, az egy úrnak a helye, aki hozzánk tartozik – szólt a hercegnő ingerülten.

Mire a szép férfi mosolygó impertinenciával felelte:

– A hely nem volt öltönydarabbal jelezve, s így a vasúti szabályzatok értelmében akárki által elfoglalható. Én nem mondok le könnyen arról a szerencséről, hogy a hercegnővel szemközt ülhessek.

A hercegnő nem tudott szavakat találni a haragtól, mely idegeit elállta. Annálfogva útitársnéja tartá kötelességének segítségére jönni, s megújítani a kísérletet annak a betolakodónak a kidobására.

– Vajdár úr! – mondá, kemény akcentusra hangolva szavát. – Önnek kellene ismernie egy nevelt ember kötelességeit hölgyek irányában. Ön tudhatja, hogy önt a hercegnő nem tűrheti, s könnyen kitalálhatja az okát.

A deli ifjú ez erős szemrehányásra egy cifra dobozkát húzott ki oldalzsebéből, s felnyitva annak födelét, odakínálta azt megtámadójának.

– Frau von Dormándy! Kegyed szereti a csemegét, szabad szolgálnom e finom „persicaté”-val. Ferrarában készítik. Egyetlen a maga nemében.

Erre az úrhölgy bosszúsan hátat fordított neki, s kidugta fejét a kocsi átelleni ablakán, mérgében dörmögve, hogy „de ugyan hol a pokolban is marad el ilyenkor az a prókátor?”

– Meddig akar ön még üldözni, uram? – szólt indulattól reszkető hangon a hercegnő a szemközt ülőhöz.

– Csak a sírig, hercegnő, ott aztán elválunk. Ön bizonyosan a mennybe megy, ahova engem valószínűleg nem eresztenek.

– Miért esküdött ön az én elvesztésemre?

– Mert ön maga úgy akarta. Csináltam-e belőle titkot valaha? Nem nyílt kártyával játszom-e ön előtt?

– Kényszeríteni akar ön, hogy elhagyjam e kocsit, s beüljek a kofák és halárusnők közé?

– Nem fosztana meg vele a hercegnő attól az élvezettől, hogy közelében lehessek. Az egész úton Rómáig minden vetturinónál, minden postaháznál, ahol a hercegnő számára utazó szekér van megrendelve, fönn van tartva a számomra egy fölösleges hely.

– Mit akar ön velem?

– Azt, amit ön választani fog. Vagy olyan boldoggá tenni önt, aminővé valaha férfi tett egy asszonyt, vagy olyan szerencsétlenné, amilyenné valaha ördög tett egy embert.

– Én védem magamat mind a kettő ellen.

– Ájult védelem! Nekem kezemben van minden eszköz önnek az életét úgy elrontani, hogy az ne legyen egyéb, mint egy befalazott sírbolt.

– Az Isten nem fogja megengedni!

– Ah, hercegnő! Rómába megyünk, s ott sok a templom – de Isten egy sincs!

A hölgy úgy összeborzadt e szóra, hogy szinte fázva húzta magán szűkebbre sálját; míg a deli ifjú egyik lábát a másik térdén átvetve öntetszőleg mosolygott tréfás calembourgh-ján.

– De ugyan hová lett az a másik két ember? – dörmögé a szőke hölgy, hasztalan keresve a két útitárst a lótó-futó közönség között.

Hát biz azok közül az egyik, a pogány, most is odafönn ül az imperiale-on, s rajzolja a piniáktól körülvett várromot, mely a folyamban visszatükröződik; a másik pedig bement az étterembe megebédelni, ott azután az történt vele, hogy amint igaz keresztyénhez illő módon begyűrte az asztalkendőt a nyakravalójába, s nekiült kényelmesen a megrendelt rizottónak, még alig dugta bele a villáját, midőn a fülébe ordítja a kalauz a halottébresztő jelszót: „partenza!” Erre a polgártárs megijed, hogy mindjárt elfut nála nélkül a vonat, s otthagyva a rizottót, makarónit a késsel, villával kezében, az asztalkendővel nyakában rohan ki a vagonját felkeresni; akkor azután először végigszaladgálja az utóbb érkezett vonat minden kocsiját, míg észreveszi, hogy az a másik: az övé a túlsó vágányon áll. Akkor meg ott nem talál rá az elhagyott vagonra, mert a vonatot azalatt megfordították; ami elöl volt, az most hátul van; kérdez, kiabál, szitkozódik, könyörög, diákul beszél; míg végre az imperiale-on ülő útitársa észreveszi a veszedelmét, s leszáll a megszabadítására, amikor aztán egy pincér segítségével, aki az asztalkendőt és kést, villát jön reklamálni, sikerül a földönfutót kézrekeríteni; mire aztán kölcsönös magyarázatok folytán kiderül, hogy még éppen húszpercnyi ideje lett volna a rizottót is meg még egy branzinót is elkölteni, amit előre kifizetett; de már köszöni, nem kell semmi; úgy jóllakott az ijedtséggel, s nem kíván egyebet, mint hogy a kupéjába visszavezessék.

Ott várt azután csak rá az igazi meglepetés, amint látta a helyén ülve azt az embert, akit szeretett volna nagyon megkapni, hogy kitörje a nyakát.

Most tehát megkapta, mégpedig a tulajdon jog szerinti helyének a bitorlásában kapta, szemközt ülve az ő védencével.

Hanem azért dehogy törte ki a nyakát! Nincs gyávább katona az ilyen vasútról lemaradástól demoralizált pasasérnál; még azt mondta neki, hogy alázszolgája! S aztán körülnézett, hogy hol találna a maga számára egy üres helyet.

S a délceg ifjú még azzal az impertinenciával élt, hogy azt kérdezte tőle:

– Talán az ön helyét foglaltam el, spectabilis?

Amire a polgártárs zavarában azt felelte, hogy „óh, dehogy; kérem alássan.”

Amiért aztán a szép dandy részéről egy gúnymosoly, a szőke hölgy szép szemeiből pedig egy ezerágú villám lett a jutalma.

A következő pillanatban a hercegnő azt a gúnymosolyt egyszerre átváltozni látta az ijedtség elképedésévé. Manassé lépett fel a vagonlépcsőn.

A hercegnő csak annyit vett észre, hogy a két ifjú egy pillantást váltott egymással, mely olyan volt, mint két kard összecikázása.

Azzal Adorján a kocsiajtóban megállva azt mondá Vajdárnak:

– Ez a hely el van foglalva.

A megszólított arca mélyen elvörösödött; vonásain, mint a pohárban felkavart méregiszap, fellegzett végig a rosszindulatok egész salakja. Szemeinek nézésében gyűlölet, félelem és düh ólálkodott. Egy pillanatig jobb kezének egy görcsös rándulása a pálca markolatát annyira felcsavarta, hogy az acéltőr kezdete kivillant alóla; s akkor ajkába harapott.

Az előtte álló másik ifjúnak az arca pedig akkor is hideg maradt, és nyugodt, csak a homloka kidomborodásain jelent meg két pirosló tűzfolt, ami olyan volt, mint a viharjósló veres felhő az égen.

Mindez csak egy rövid percig tartott. A másik pillanatban a megszólított férfi felkelt a helyéről, vette útitáskáját, és elhagyta a kupét.

E kényszerített meghunyászkodás olyan kínzó látvány volt egy nőre nézve, mint mikor egy állatszelídítő parancsolja egy pompás vadállatnak, hogy csússzék a lábaihoz.

Mi adja neki ezt a hatalmat? Azt jó volna tudni.

Manassé aztán leült az üresen hagyott helyre, s nem kínálta meg vele többé a polgártárat; hanem kinézett az ablakon mindaddig, amíg azt a másik ifjút láthatta. És addig mindig ott égett a homlokán az a két veres folt. Arról tudhatá a ráfigyelő hölgy, hogy üldözője még közel van. Egyszer aztán eltűntek a veres foltok az ifjú homlokáról. Az a másik nem volt látható többé.

Mindez annyira érthetetlen rejtély volt a hercegnő előtt, hogy semmi természetes magyarázatát nem bírta kitalálni. Fátyolát szemöldökéig emelte, hogy jobban beleláthasson a rejtélyes arc titkaiba.

Az elűzött rossz szellem azt mondá neki: „Hiába sietsz Rómába, ott templom sok van! De Isten egy sincs.” Ennek a másiknak meg az a jelmondata: „Egy van.” – S ez az egy vele jár mindenüvé. Még Rómában is ott lesz…

Ezen az eszmén aztán valami olyan földöntúli megnyugvást érzett, hogy szempillái lecsukódtak. Bűvkör fogta körül. Elszenderült.

A vonat megindult újra; hosszú, unalmas állomásköz következett. A halk robaj és izgalom hatása alatt nemsokára a kupé minden utazója aludt, csak Manassé maradt ébren.

Egy percben a hercegnő szemei felnyíltak, s akkor úgy tetszett neki, mintha az, aki vele szemközt ül, térdére tett albumába rajzolna valamit.

Blanka egészen félrehárítá a fátyolt arcáról, hogy homloka is kiszabaduljon. Talán nem is tudta, mit tesz; csak álmodott.

IV.

Azt a gőzmozdonyfütyülést is azért találták fel, hogy ami tündér még maradt a földön, azt is elkergesse.

Az alvó hölgy felriadt rá, s mint aki egy toronytetőről esik lefelé, oly rémülten, kerekre nyílt szemekkel, egészen holdkóros elképedéssel ugrott fel helyéről, kezeit maga elé tartva, s kevés híja volt, hogy szemközti útitársa karját meg nem ragadta. – Azután megszégyellte magát előtte, s mosollyal akarta eltakarni heves szívdobogását.

Aztán csakugyan azt hivé, hogy álmodta azt, hogy útitársa egy rajzalbumba az ő alvó arcát vázolja le; amit a kezében tartott, az egy térkép volt, s azon húzogatott vonalakat veres irallal.

A mozdonyfüttyre a társaság többi tagja is visszatért a siralomvölgyébe.

– Hol járunk most? – kérdezé a hercegnő az egyedül ébren virrasztottól.

– Bolognához közeledünk. Onnan a vonat Imola felé megy Anconának. S itt én kegyelmességtektől búcsút veszek.

– Ön kiszáll itt? Hisz azt hallottam, hogy ön is Rómába utazik.

– Oda tartok, de nem ezen az úton. Málháimat hagyom futni az anconai vonalon, onnan a szekérposta majd elszállítja Rómába. Én pedig az Appennineken keresztül Pistoja felé megyek Florenznek. Ez az út fáradságosabb, de fölséges részletei vannak, amik kárpótolják, hogy sokszor gyalog kell menni a vetturino mellett, s aztán egy nappal hamarább ott vagyok, mint az anconai úton.

– Egy nappal hamarább! – E szó megkapta a hercegnő figyelmét. – Nem mehetnénk mi is ezen az úton? Mit szólsz, Mária? Bolognában észrevétlenül kiszállnánk, s aztán hagynók a bőröndeinket magukban vándorolni Rómába, mi meg a hegyeken át utaznánk magunk!

– De nem lehet-e a rossz emberektől félni a hegyek között? – kérdé aggódva a szőke hölgy Adorjántól.

– Erre egy igen szép dalban felel meg Fra Diavolo – szólt Manassé. – A rossz emberektől mindenütt lehet félni. Hanem ha azt értette nagysád, hogy nem rabolnak-e ki bennünket, úgy sokkal valószínűbb, hogy akkor rabolnak ki, ha nagy málhatömeggel utazunk, mintha egy oldaltáskával a vállunkon tesszük az utat, ahogy én szándékozom. „Fiatal koromban” sokat barangoltam ezen a tájon, sohase bántottak a brigantik; ha találkozunk velük, én majd csoportosítom őket, és lerajzolom az albumomba. – Művészeket nem bántanak ezek soha.

– Aztán ketten vagyunk férfiak, s nem ijedünk meg tőlük! – szólt bele Gábor úr, kiben fölébredt a prókátor arra a szóra, hogy egynapi előnyt nyerhet a bírák informálására ellenfele fölött. – Nálam vannak pisztolyok. Hát tenálad?

– Én nem hordok fegyvert.

– Óh, én nem félek rossz emberektől – mondá szelíden a hercegnő. – Én nem tudok egynél több rossz embert az egész világon.

Mindenki tudta, hogy ki az a hercegnő speciális rossz embere, de Gábor úr még illusztrálni is akarta a tételt.

– De hisz az ne próbáljon a hegyek közé jönni velünk, mert ha ott kaphatom, a végórája ütött! Szerencséje, hogy Manassé barátom szép udvarias felszólítására rögtön szót fogadott; mert ha még egy percig itt marad a vagonban, hát emberhalál történik.

– Haha! – kacagott a szőke hölgy. – Fog az bámulni, ha majd hiába keres bennünket Anconában, s onnan utazhatik a postakocsin együtt a bőröndeinkkel.

– Mi pedig azalatt előresietünk a szép hegyeken át. – A hercegnő szép arcát gyermeteg öröm kezdte megaranyozni: – Ezt a gondolatot köszönöm önnek.

És önkénytelen bizalmassággal nyújtá kezét útitársának, aminek az elfogadta – az ujjai hegyét.

Ez az eszme nagyon megtetszett a hercegnőnek. Volt benne valami a kiszabadulásból; az a vasúti vonat olyan, mint a börtön!

– Nem viszünk magunkkal semmit, csak amit kezünkben elbírunk; ahol egy szép sziklát találunk vízeséssel, azt lerajzoljuk, s ahol nagyon félelmes lesz a vadon, ott énekelni fogunk.

– Akkor azt fogják hinni, hogy vándorszínészek vagyunk – szólt bele Gábor úr. – Ha megszorítanak bennünket a taljánok, minden kitelik belőlünk. A hercegnő szépen énekel. Marie nagysád táncol csárdást és tarantellát; én akrobatai mutatványokkal állok elő; hát te, Manassé, miféle komédiára vállalkozol?

– Én beszélni fogok a szuverén népnek a konstitúcióról.

– Javíthatatlan!

– Hanem akkor ne hívjuk egymást a címeinken – szólt a hercegnő felelevenült kedéllyel. – Ügyvéd úr az impresszárió, Marie a prímadonna, ők színből egymáshoz tartozhatnak; mi ketten pedig testvérek leszünk. Mi neve az ön nővérének?

– Anna.

– Ön kölcsönadja nekem e nevet, amíg az út veszedelmes része tart, és Annának fog nevezni. Nem sajnálja ön talán tőlem e nevet?

Manassé nagyon elkomorodott.

– A hercegnőt sajnálom e névtől. Annak a viselője egy igen szerencsétlen teremtés.

– Akkor annál könnyebb a csere.

Abban tehát megegyeztek, hogy Bolognában kiszállnak, s onnan szekéren folytatják az utat tovább.

– De mégis nem előzhet-e meg bennünket az, aki Anconának veszi az utat a vaspálya gyorsaságával? – aggódék a hercegnő.

– Afelől bizton lehetünk. Ma éjjel a vonat Faenzánál megállapodik, mert a ravennai vonatot kell bevárnia, mely katonaságot szállít. Reggelig az utasok mulathatnak. Riminiben ismét be kell várni a szemközt jövő vonatot, s onnan délnél hamarább el nem indul a vonat. Erre Anconában az utasokat mind szigorú motozás alá veszik, hogy nem visznek-e proklamációkat, forradalmi leveleket magukkal; s éjszaka a jesi úton semmi postakocsi el nem indul. Ezáltal lesz rövidebb a Florenz felé vezető út egy egész napi járóval.

Csak az volt még a feladat, hogy az az ember, akit meg akarnak előzni, észre ne vegye a megszökésüket.

– Majd én fedezni fogom a szárnymozdulatot – mondá Manassé, előre leszállva a vagonból, amint a vonat az indóházba begördült. – Csak tessék a váróterembe bemenni. Az az úr nem fog sem a kocsiból kiszállni, sem az ablakon kinézni.

Ezt olyan biztosan merte mondani, mintha valami talizmánja volna amannak a megfékezésére.

És mindaddig ott állt a váróterem ajtajában, amíg a vonat ismét meg nem indult.

– Elment már! – szólt aztán, benyitva a teremben várakozóhoz, s felismerhető volt az a megkönnyebbülés, amit érzett.

– Önt is érdekli ez az ember? – kérdezé a hercegnő.

– Igen. Én félek tőle.

– Ön fél?

– Félek, hogy egyszer megölöm.

Azzal, mintha sajnálta volna, hogy annyit mondott, sietett ki a teremből egy vetturinót fogadni, ki mind a négyüket elszállítsa Vergato felé.

Távolléte alatt aztán felvilágosítá a hercegnőt az ügyvéd aziránt, hogy az egyistenhivők vallása tiltja az emberölést – még aztán többet is hozzátett, mint amennyi igaz, hogy vannak az unitáriusok között, kik a vérontás tilalmát még az állatokra is kiterjesztik; csupán növényi étkekkel élnek, nehogy megöljenek egy lényt, aminek a teremtő életet adott.

A hercegnő hitetlenül rázta fejét. Megfoghatatlan volt előtte, hogy lehessen világfi, gentleman, akinek elv szerint nem szabad fegyvert emelni embertársa ellen; hát akkor mivel védi becsületét, szerelmét, az oltalmára szorult gyönge nőket?

Kíváncsi volt ezt tőle megkérdezni.

Mikor a fedett kocsiban ismét egymással szemben ültek, belekötött e tárgyba.

– Ön azt mondá, fél, hogy ezt az embert egyszer meg fogja ölni. Tiltja önnek – a vallása az emberölést?

– Csupán egy esetet kivéve –felelt Manassé. – De az kettőnk között nem fordulhat elő.

Ezen azután soká eltöprenkedett a hercegnő, hogy minő eset lehet az az egy.

– Ön közelről ismeri azt az embert?

– Gyermekkora óta. Velem együtt növekedett fel. Ha volt egy darab kenyerem, fele az övé volt. Apja tiszttartója volt az apámnak; egyszer elkártyázta a rábízott pénzt, s főbe lőtte magát. Árváját apám fogadta fel kilenc gyermeke mellé tizediknek, s nem tett közöttünk különbséget. Tűz esze van és deli alakja. Első találkozásra mindenkit megnyer. És jaj annak, akit megnyert; mert azt megrontja. – Szegény húgom! Kedves jó Annám! Ő is hitt e csábító szép szemeknek. Esküvőjükre minden készen volt már, s akkor megszökött tőle; elhagyta az oltár előtt.

Manassé arcán még az alkony homálya sem takarhatá el a szívből jövő fájdalmat e szavaknál.

– Mikor történt ez? – kérdé a hercegnő.

– Tavaly februárban.

– Akkor vitt engem a házához Cagliari herceg, akkor láttam ezt az embert először.

És aztán kereste az összefüggést a két eset között.

Vajdár elhagyta menyasszonyát, amint a herceg feleségét meglátta. S a herceg neki ura volt. Mint titkár szolgált nála.

S azóta válóper van férj és asszony között.

– Tehát a rossz lelkiismeret kényszeríté őt helyét elhagyni, mikor ön szembelépett vele?

– Nem. Lelkiismeret őnála nincsen. Ha valami célt akar elérni, nem válogat az eszközökben; nem bánja, ha annak, ami neki élvezet, mások keserve lesz is az ára. Ez nem ismer fájdalmat, nem ismer szégyent.

– És mégis egész a gyávaságig meghunyászkodott ön előtt.

– Mert tudja, hogy kezemben van életének egy titka; okiratokkal bebizonyított titok; amit ha én napfényre hozok, nincs az a magas polc, ahonnan le ne essék rögtön; nincs az a hatalmas pártfogó, aki védelmére kelhessen; el van temetve elevenen.

– S ön nem használja azt föl ellene? – kérdé Blanka hevesen.

– Hisz az bosszúállás volna – felelt Manassé nyugodt hangon.

– S ahonnan ön jön, ott az emberek nem állnak bosszút?

– Nem.

– És testvére: a szegény megcsalt leány, vigasztalást talált-e?

– Nem, hercegnő; ahonnan én jövök, ott az emberek csak egyszer szeretnek…

V.

– De hát hol van az a világrész, amelyből ön jő? Ahol az emberek egymást meg nem ölik, bosszút nem állnak, és csak egyszer szeretnek? Egy sziget az a Holdban?

– Valóban, hercegnő, annak a vidéknek van valami hasonlatossága egy olyan holdbeli tájképhez, aminőket a nagy refraktorok hoznak közelünkbe, egy olyan sziklaszigethez, mint a Plutarch vagy a Kopernikusz, és azon a szigeten minden olyan sajátszerű, mintha egy idegen csillagról származott volna oda. A térképen „Torockó” névvel van e hely megjelölve. Egy sziklavölgy, melybe csak egy szűk folyamparton s egy bérchasadékon át lehet eljutni. Ez a két sziklakapu a völgy természetadta erőssége. Az északi bércoldalt egy őserdő borítja, a délre néző egy óriási kopár szirttömeg, messze fehérlő sziklagerinc, melyen egész a völgy lejtőjéig egy bokor sem látszik, itt-ott tátongó odúktól megszaggatva. E meztelen fehér szikla adja az egész völgynek azt a holdtájképi mélaságot. Székelykőnek híják. Valaha vár volt rajta, romjai most is láthatók, s benne magyar alvajda lakott. Hanem a kopár hegy lejtőjén aztán elkezdődnek, mint egy római színkör egymásra emelt sorozatai, a szántóföldek. Minden egyes lépcső megannyi karzat, ahol emberkéz földet teremtett a sziklából, s kényszeríté a bércfalat századról századra hátrálni előtte, és helyet adni az ő ekevasának. Ezek a lépcsők az ott épült városnak a századait számlálják. Mert a kráter fenekén egy város áll, és abban a világ legboldogabb népe lakik. És gyönyörű nép! Nem az önszeretet szól belőlem, nem az irlandi nosztalgiája. – Én rég elszakadtam onnan, s alig képzelek olyan helyzetet, hogy ismét visszatérjek oda. Ami nekik munka, az nem az én munkám, az ő örömük nekem nem öröm; s ami emlékezet róluk, az nekem mind fáj. Még az is fáj, ha arra gondolok, hogy valaki szeret ottan. De így mondják azt mások. Nevezetes angol és német utazók eljöttek messze földről az én kis holdszigetemet meglátogatni, s vaskos könyveket írtak róla, mint Japánról vagy Circassiáról – s van benne mind a kettőből valami. Van egy önmagából kifejlett, tökéletesülő indusztriája, mint Japánnak, és vannak szép lányai, mint Circassiának; csakhogy az ő leányai nem eladók pénzért. Sőt szív-szívért sem az idegennek. Azok csak a holdsziget lakói számára virulnak. Azokat őrzik még a napsugártól is. A torockói leány nem megy a mezőre dolgozni. Az férfimunka. A leány otthon a szobájában (s az olyan, mint egy oltár) fon, sző, hímez vagy csipkét köt. És azt mind saját magának; az az ő pompája. Mikor vasárnap egyszerre bejön a templomba az egész leánysereg, s elfoglal hat sor padot, az olyan, mintha egy angol „book of beauties” elevenült volna meg. A szépség minden változatai együtt. Nap aranyozta barna Judit-arcok gránátvillogású szemekkel és liliomhamvasságú madonnafők a derült éggel szemeikben; szőkék-e, vagy barnák – azt nem tudni meg, mert hajuk gondosan el van rejtve a kihímzett patyolatkendő alá. Minden öltönyük hófehér, maga a finom báránybőrből készült ujjatlan ködmönke is; s aztán egy ilyen sor tündéri fehér rózsa között ott pompázik két három ragyogó virágszál. Ezek már menyasszonyok. Kiválnak a többiek közül. Fejükön a korona alakú párta, arasznyi széles aranycsipkéből, azalól széles selyemszalagok omlanak alá, vállaikat eltakarva. És vállfűzőjük, kötényük, viganójuk terhelve csipkékkel, mikért egy divathölgy irigy lehetne reájuk, öveik arannyal áttörve, s abba tűzve a földig csüggő selyem jegykendő.

– Ah, tehát az ön holdszigetének a leányai egész fiatalságukat a piperével töltik!

– Nem, hercegnő. Az én holdszigetem leányai egész ifjúkorukban tanulnak. Van iskolájuk, kitűnő tanárokkal. Annak a kis völgynek a népe tart egy gimnáziumot a férfitanulók számára, s abban szegény sorsú tanulóknak tápintézetet és külön leányneveldét. Az épület ugyan alacsony, amit így neveznek, s az ajtaja szemöldökfájába még eddig minden utazó, ki látogatóba jött, beleütötte a homlokát – emlékül; s az úgynevezett alumniumban a diákok egymás fölé épített nyoszolyákban hálnak, s egy közös cseréptálból költik el a „mensa ambulatoriá”-t, a sorban főzött ebédet; hanem részesülnek oly oktatásban, mely a kor színvonalán áll, s kerülnek ki közülök tudósok, akiket a honi világ emleget, s a kis holdszigeten minden ember bír annyi tudománnyal, amennyire az életben szüksége van.

– Tehát azok gazdag emberek?

– Egy úr sincs közöttük. Egy kastély nincs a városukban.

– Tehát bizonyosan nagy pártfogásban részesülnek az ország, a kormány részéről? Ellenség sem dúlta fel városukat soha?

– Nem, hercegnő. – Ez a legjobban üldözött népecskéje a két magyar hazának (amiről most azt állítják, hogy eggyé lett). Ami szabadalmakat nagy királyok adtak nekik, azt a „kiskirályok” elszedegették tőlük. Kitagadott nép voltak, mint Salt Lake mormon városának telepesei. Pusztította őket mongol, tatár, kuruc, labanc, oláh; de legkeservesebb pusztítást követett el rajtuk saját hazájuk e cím alatt: „bracchium”. Ennek az emlékére van most is a torockói házak ablaka veres kerettel befoglalva. És ők mindig hívek maradtak, és békeszeretők. Fel voltak mentve a katonáskodás alól, azért szolgálták a hazát fegyverrel; fel voltak mentve a jobbágyság alól, azért szolgálták a földesurat robottal; fel voltak mentve a papi dézsma alól, és ők építettek maguknak olyan templomot, ahol nem a fejedelmi alapítvány fizeti a papot. Egyszer egy juhász elment a szomszéd peterdi templomba, s ott meghallotta, hogy a lelkész magyarul prédikál. Ez hazament, elmondta a többieknek, s ez időtől elhatározták, hogy ők is akként fogják ezután az Istent tisztelni, ahogy nekik jobban megközelíthető, s tornyukban a harang, mikor templomba hív, csak egyet-egyet üt.

– Tehát ha e kis sziget lakói a leányaikat selyemben, csipkében járatják, a fiaikat tudósoknak nevelik; ha földjük oly kevés, akkor valami talizmánjuknak kell lenni, ami nekik kincseket terem.

– Úgy van, hercegnő – az én szülőföldem fiainak van csodatevő talizmánjuk – a két tenyerük, s van egy kincsbányájuk: a föld alatti bérc. Ők vasat termelnek. Erdélyben a legjobb, legnemesebb vasat. Ezek nem pihennek akkor, mikor a természet nyugalomra tér. Más földmívesnek, ha a hó leesik, ha a szántást, vetést elvégezte, kezdődik a nyugalma; ezeknél kezdődik akkor a nehezebb munka. Mennek a föld alá. Akik vasárnap hófehér, szironnyal, aranyfonállal kivarrott ruhában, prémes mentékben pompáztak a templomban, vigadtak a kalákában, azok a hétnek hat munkanapját a föld alatt töltik, nehéz, izzasztó, kitartó fáradság között. Minden munkát emberkéz végez ott alant. Gépeket csak a kohókban, a hámorokban használnak. Az is mind saját alkotásuk, találmányuk semmit sem kölcsönöztek az idegentől. Egyetlen jó barátjuk a patak, mely városuk piacán három sugárból ömlik elő, mint egy szökőkút: az siet segítségükre a nehéz munkánál. – S így dolgoznak együtt a kis patak és a kis emberek már hatszáz év óta. – Ezalatt a torockói vas harcolt a csatatéren, harcolt a szántóföldön, viselték mint páncélt a hősök, mint bilincset a rabok, s a fönnmaradt vassalakból mérföldekre elnyúló út van építve: igazi „vasút”. Ahol ez a fekete országút elkezdődik, az már Torockó emléke. – Tehát a torockói szép leányok tündérbájainak titka ez a vas, amit a férfiak törnek. – A másik titka pedig az a borszesz, amit a férfiak meg nem isznak. – Egész Torockó városában nincsen csapszék. – De nem untatják még önt nagyon, hercegnő, ezek a nemzetgazdászati diatribák?

A hold megvilágította a vidéket, melyen keresztüljárt az utazókocsi. Langyos tavaszi lég volt, ki lehetett nyitni a kocsiablakokat. Az út mellett éppen olyan völgyek jöttek és maradtak el, aminőt Manassé leírt; titokteljes csendes zugok, körülfogva meredek sziklákkal, a hegyoldalakba amphitheátrális karzatok vágva, s azok beültetve fákkal; egy-egy pagony olajfákból, amiknek ezüstlevelű lombja olyan kinézést ád, mintha megőszültek volna a tisztes vénségtől; a völgy fenekén rejtett házak, fekete-zöld ciprusfák piramidjaitól beárnyékolva, a hegytetőkőn ódon várak és kopasz várromok ernyős piniákkal környékezve, a sziklapárkányokról zengő zuhatagok omlanak alá, s a csendes völgy fölött ezüst ködfelhő úszik – mint az Úr lelke. – Milyen jó volna egy ilyen völgy rejtett házikójában örökre elmaradni!

– S miért nem megy ön abba a szép völgyhazába, ha úgy szereti azt? – kérdé önkénytelenül a saját kedélyhangulatának adva kifejezést a hercegnő.

– Azért, mert az ott lakóknak most nagy örömük van – s abban én nem osztozom. Majd ha egyszer valami nagyon nagy bajuk lesz, akkor meglehet, hogy odamegyek, és megosztom azt velük.

Az út egyre magasabbra kapaszkodott fel, a Hold el-elveszett a bércormok mögött, s olyankor félelmes volt a hegyi pálya; a polgártárs félni kezdett, nem a maga, hanem az útitársnői életéért.

– Dejsz, ma nem megyünk Viterbóig, arról szó sem lehet. Meghálunk a legelső vendéglőben, amit útban találunk.

Az indítvány plauzibilisnek találtatott, a vetturino is meg volt elégedve. Mármost csak egy vendéglőt kellett találni, ami, különösen akkor, mikor még minden ember kocsin utazott, sűrűen termett az olaszországi országutak mellett. Éjféltájon csakugyan utolértek egy ilyen épületet fáradt lovaikkal, ami csak azért sikerült nekik, mert az épület egy helyben állt; ha ez is ballagott volna egy kicsit, soha utol nem érték volna.

Az emeletes ház homlokzatára nagy betűkkel volt fölmázolva a cím: „Albergo di vino antico”.

Mely címben a „di vino”-t egy szónak olvasva, nagyon megörült a polgártárs.

– Ez már sokat ígérő ház! „Isteni” vendéglő! És hozzá még antik. Ennek jó firmának kell lenni. Ennél tovább ne menjünk.

Antiknak, az igaz, hogy elég antik volt az albergo, hanem a di vino grammaticaliter kétfelé osztva nem felelt meg a várakozásnak. Bora rossz volt. Berendezve sem igen volt az ilyen úri vendégek elfogadására. Csak két lakosztályból állt az egész. Földszint volt az ivószoba, annak egyik fülkéje a cucina, kívülről egy lépcső vezetett föl a felső lakrészbe, ott voltak pokróccal beterített nyoszolyák meg egy nehéz asztal két hosszú paddal a vendégek számára, akik aludni akarnak. Az ajtókon természetesen nem volt se závár, se kilincs, s az ablakokon semmi tábla, s a padláson keresztül besütött a holdvilág; sőt egy szőlővenyige a háztetőről befurakodott a szobába, s szépen kizöldülve csüggött alá a szarufákba kapaszkodva.

A hölgyek nem kívántak semmit enni; nők tovább kibírják az éhezést. Inkább pihenésre volt szükségük. A hercegnő nem sokat finnyáskodott, ruhástul ledőlt az egyik nyoszolyára, míg útitársnéja elébb természettudományi kutatásokat tett tarantellák és skorpiók után, amikkel az utasok képzelme az olaszországi vendéglőket megnépesíté.

A két úr pedig odalenn maradt a vendéglőben vacsorálni.

A csárdás megérkeztük neszére rögtön feltette eléjük az asztalra a csátéba fonott gömbölyű retortát a legfinomabb borral, amire az első korty után azt a megjegyzést tevé Zimándy Gábor úr, hogy „Becsületes jó vinkó! Jó esztendőben nálunk is van ilyen a csinger”.

Arra a kérdésre pedig, hogy hát valami ennivalót kapni-e, éppen magnificus képet csinált a kocsmáros: „meghiszem azt!”, s rögtön indult a cucinába tüzet rakni; sütött valamit, aminek az illata kellemes előhírrel előzte meg a jövetelét, s nem telt bele tíz perc, hozta is már egy óriási fatálon a világ legpompásabb eledelét: a sült árticsókát. Most volt annak éppen az évadja. Olyan ragyogó arccal tette fel azt az asztalra, mint aki meg van felőle győződve, hogy most fejedelmi munificentiával traktálja meg ezt a két – cane tedescót!

– Hát aztán tovább? – kérdé Gábor úr elbámulva.

– Ez árticsóka! – mondá Manassé.

– Látom, hogy árticsóka. Hercegnek való étel. De hát az én parasztgyomrom mit kap még?

No, ugyan szépen kinevették ezzel a kérdéssel.

Ez az úr olyan országból való, ahol az emberek négy öltönyt vesznek fel egymás fölé: az ingre mellényt, a mellényre dolmányt, a dolmányra szűrt; itt pedig, aki inget hord, az nem hord mellényt, s aki mellényt hord, az nem hord inget, s ételt is csak egyfélét eszik. Most éppen az árticsóka hónapja van.

– Nem laknám itt, ha nekem adnák az egész Olaszországot! – sóhajta fel szomorúan a derék táblabíró, s visszagondolt a jó bográcsos húsra, amit otthon minden tanyán meg tud készíteni az utolsó juhász is, ha ottlepi nála az utast az éjszaka. – Enni már nem tud az olasz, azt látom.

– Azért olyan gazdag – jegyzé meg Manassé.

– Meg azért, hogy csizmát nem hord. – Hidd el nekem, öcsém, hogy mi magyarok azáltal, hogy magas szárú csizmát viselünk, évenként ötvenmillióval többet adunk ki, mint más nemzet, s ez száz év alatt ötmilliárdra rúg. Ha fapapucsban tudnánk járni, mint a franciák, mink is olyan gazdagok volnánk. De hát mi vagyunk a civilizáció úttörői a barbarizmus bozótján keresztül; magyarok, lengyelek, akik hosszú szárú csizmát viselnek; ezért vagyunk arra kötelezve.

Félbeszakítá e kultúrhistóriai és nemzetgazdászati értekezést egy erélyes dörömbözés az út felőli ajtón. Új vendégek érkeztek, hangosan beszélő férfiak.

– Ezek brigantik! – kiáltá felugorva a tál árticsóka mellől Gábor úr. – Én megyek fel a hölgyeket megvédelmezni – a piros véremmel.

– Én pedig itt maradok a hölgyeket megvédelmezni – a piros borommal.

S míg a kocsmáros ment az ajtót kireteszelni, addig Gábor úr felsietett a hölgyek szobájába, s azzal a vigasztaló szóval ébreszté fel őket, hogy rablók érkeztek a tanyára, akik ellen szükséges megtenni a legerélyesebb előintézkedéseket.

S azzal nekiveté a vállát a nehéz asztalnak, odataszítá azt az ajtó elé, s hogy még erősebb legyen a torlasz, maga is ráült. Azután elővette a pisztolyait meg a bowie-knife-ot meg a hatalmas casse-tête-et, s azokkal mindenféle változatokat elkövetett, míg végre odatökéletesíté a védelmi rendszerét, hogy baljába az egyik duplapisztolyt, jobbjába a másikat fogta, az ólombuzogányt szíjra akasztva biztosítá a kézcsuklóján, a vívókést pedig a foga közé szorítá, amin a szép Dormándyné minden félelme dacára sem állhatta meg, hogy fel ne kacagjon.

– Hát az útitársunk? – kérdé a hercegnő aggódva.

– Az odalenn maradt – a rablókat feltartóztatni.

– De csak valami baja ne legyen miattunk.

– Ha bántani találják, akkor segítségére sietek – monda nagylelkűen az ügyvéd.

A hercegnő aztán hallgatózva figyelt, hogy mi történik odalenn. A padlat vékony volt, minden szót meg lehetett hallani. Lármás férfihangok zűrzavara volt odalenn, amiből Manassé szavát vélte néhányszor felhangzani. A férfihangok kacagásra váltak, amire Manassé szava adott alkalmat.

– Most bizonyosan vallatják a brigantik – dörmögé Gábor úr.

– Hát nem siet ön a segélyére? – kérdé a hercegnő, kit a felhangzó kacaj egészen megnyugtatott már a helyzet iránt. Míg az egyik útitárs fegyverrel készül a védekezésre, azalatt a másik az idegeneket, akárkik legyenek is azok, vidám ötleteivel mulattatja, s az is védelem.

A vidám kacagás egyszerre halk mormogásba ment át; az emberek alkudozni látszottak; egy-egy kiváló felkiáltásból ki lehetett venni, hogy pénznemekről beszélnek.

Egyszerre aztán egy hang azt mondá: „andiamo!, s arra mindannyian felkerekedtek, s amint aztán a szabadba kiléptek, rögtön elkezdtek énekelni; eddig is nagy önmegtagadásukba került, hogy azt nem tették.

– Lám, mégsem voltak brigantik – monda a szőke szépség –, mert dalolnak.

– Az nem bizonyít semmit – sóhajta fel Gábor úr. –Az olasz énekel a gyilkosság előtt, s énekel a gyilkosság után. Nem tudom, az útitársunkból mi lett.

A hercegnő azonban odalopózott az ablakhoz, s dacára az ügyvéd indokolt óvásának, hogy ne mutassa magát az ablaknál, mert a rablók észreveszik, hogy mások is vannak az albergóban, azért mégis kikémlelt a szabadba.

– Útitársunkat magukkal viszik – monda a hercegnő megijedve.

– Mondtam ugye, hogy brigantik! Most elviszik az Abruzzók közé (Abruzzók vagy Appenninek, az a polgártársnak mindegy volt) , ott becsukják egy barlangba, s ott tartják, míg a rokonai le nem teszik érte a váltságdíjat, s ha az első felszólításra nem küldik a kívánt összeget, már a másodikhoz odamellékelik a fogolynak az egyik fülét. Ez így szokás ebben az – átkozott szép Olaszországban.

– Azt nem engedhetjük – monda a hercegnő.

– Kívánja a hercegnő, hogy utánuk fussak, és kiszabadítsam?

Erre a különben sem komolyan tett indítványra meg a szőke delnő ijedt meg.

– Az istenért! Egyedül ne hagyjon bennünket! Önök csak ketten vannak, azok meg tizenketten.

– Csak hatan – igazítá ki a hercegnő. – Én látom őket.

– De ugyan, a szentek nevére, jöjjön el az ablaktól a hercegnő!

– Nézni akarom, hová viszik el.

– Hisz az úgyis csak egy pogány!

– De útitársunk.

A távozó csapat a legszebb összhangban énekelte a „la piccola cenerentolá”-t, amíg egy mély hegyszakadék sötét útja elnyelte valamennyit. Ekkor a hercegnő odafordult az ügyvédjéhez.

– Ügyvéd úr, holnap, amint megérkeztünk Pistojába, rögtön tegyen ön jelentést a hatóságnál, s bármi váltságdíjt kérjenek a rablók az elfogottért, tegye le érte.

Aztán kis idő múlva, mintha szükségét látná, hogy ily büdzsékérdésben a virement indokolásra is vár, hozzátevé:

– Hiszen a mi megszabadításunkért áldozta föl magát.

– Akkor szükséges, hogy magunk ép hajszálakkal meneküljünk meg innen.

A csendet semmi sem zavarta meg aztán, csak a korcsmáros horkolása, ki, amint vendégei elmentek, lefeküdt aludni.

A hercegnő ott maradt az ablaknál, s kikémlelt a csodaszép éjszakába. A hold lement már, s amint az átelleni hegyvágány, egy helyen megnyitva a hegyvidéket, a távolba engedett látni, ott abból a kis völgyből feljött az a csodaszép csillag, ami a hajnal előtt szokott járni. Olyan fényesen ragyogott, hogy szinte árnyékot vetett a fénye a sötét szobában.

– „Vajon hová vihették őtet? – Csakugyan megölik-e, ha ki nem váltja valaki?”

Az ég lassan világosodni kezdett; apróra tépett felhők hirdették a király jövetelét, mintha bíboros aranygyapjú úsznék a kék tenger tükrén. Az olasz reggel csendes; még madárdal sem háborítja. Az olaszok jó kertészek; kiirtották a bogarakat, s azóta nincsenek énekes madaraik. Fölöslegesek is, dalolnak ők maguk eleget. – A völgyi útból ismét felhangzik a „la piccola cenerentola”, most már csak szóló énekhangban, s nemsokára feltűnik az örökzöld cserbokrok közül a danoló. – Manassé az!

– „Ő” visszajött! – kiált örvendezve a hercegnő.

Mire a szőke hölgy odafut hozzá, s bátorságot vesz az ablakon kitekinteni.

– De ugyan mit hozhat a hátán?

Manassé egy vállra vetett fustélyon cepelt egy gyékényszatyorformát.

A hercegnő elnézte, milyen könnyed, ruganyos léptekkel halad a sziklaúton – ez a holt ember.

– Hátha csak előreküldték a brigantik, hogy bennünket kicsaljanak biztos pozíciónkból? – jegyzé meg a mindig óvatos ügyvéd. Hanem a hercegnő nem ügyelt a figyelmeztetésre semmit; amint Manassé a közelbe ért, hirtelen kinyitá az ablakot, s onnan üdvözlé:

– Jó reggelt.

– Jó reggelt, hercegnő. Hát önök már fenn vannak?

– Hát önt visszaereszték a brigantik? – kérdé viszont a hercegnő.

– Brigantik? – szólt önkénytelen elnevetve magát Manassé. – Ah, ki keresne brigantikat a jámbor Emilia lakosai között? Becsületes kőfejtők voltak a szomszéd kőbányából.

– De hát hol járt ön velük?

– Szabad felmennem önökhöz?

– Kérjük.

Szabad volt ugyan bemenni; de nem lehetett, mert az ajtót úgy eltorlaszolta az asztallal Gábor úr, az asztalt meg úgy lecövekelte, összeeszkábálta, hogy maga se tudta kiszabadítani, míg Manassé kívülről ki nem emelte az ajtót a sarkából.

– Gábor úr – monda Manassé –, ez nagy könnyelműség öntől. Gondolja meg, hogy ha csakugyan Fra Diavolo talált volna e zárt ajtóra jönni mi történt volna önnel.

– Védtem volna magamat! – szólt dacosan Gábor úr, ökölre szorítva a bowie-knife-ot.

– Kényszerítette volna önt, hogy e hölgyek egyikét nőül vegye.

– Akkor nem védtem volna magamat – szólt, letéve a kést az asztalra. Amiért aztán a szőke szépség bosszúsan földúzta az ajkait; hanem azért mégis elpirult.

– Ejh, polgártárs, ön, úgy látszik, hogy megérezte, mit hozok, s már előre elkészítette a felszelő kést – enyelgett Gábor úrral Manassé.

– Hát ugyan hol járt? – kérdé a szőke hölgy.

– A kőbányászokkal elvezettettem magamat a legközelebbi majorházig, s ott bevásároltam az útravalót, hogy többször meg ne szoruljunk. Azzal letette az asztalra a vállán hozott fonott kosarat, s kirakta belőle annak nagybecsű tartalmát: egy hatalmas sonkát, egy lopótök formára bőrbe varrt sajtot meg egy-egy gerincessé vagdalt kenyeret, s aztán különféle palackokat.

– Eszerint csakugyan a haláltól mentett ön meg bennünket – az éhhaláltól – tréfálkozott Dormándyné.

– Szabad a hadizsákmányomat az önök lábai elé raknom, úrhölgyeim?

– Elébb hagyjanak egy percre magunkra, én imádkozni akarok – mondá a hercegnő.

– No, hát gyerünk ezalatt mi is imádkozni – mondá Manassé Gábor úrnak.

Dormándyné kíváncsi volt rá megtudni, hogy hogyan imádkoznak a pogányok, s utánuk lesett az ajtóhasadékon keresztül.

Biz, az elég pogány rítus volt. Manassé elővett a zsebéből egy lapos, pálmaháncsba fonott palackot, azt ajkaihoz illesztve nagyot húzott belőle; azután Gábor úrnak nyújtá azt, s az is hasonlóul cselekedett. Már ezt is elcsábította.

Dormándyné első férje beteges ember volt, sohasem hallotta tőle, hogy „imádkozni” annyit jelent, mint pálinkát inni.

S Manassé még oly vakmerő volt, hogy mikor megengedtetett a férfiaknak, hogy ismét belépjenek abba a szentélybe, melyet a hölgyek ájtatossága csillagvilági atmoszférával kitisztított, még egy második hasonló palackocskát vett elő a kosarából, s azt is felnyitva az asztalra tette.

– Imádságos könyv ez, uram? – kérdé Dormándyné csípősen.

– Nem. Ez praeservativa. Olaszországban utazóknak elengedhetetlen a borlél, hogy reggel meg ne hűtsék magukat, amiből makacs váltóláz támadhat. A maremmákon keresztülutazva pedig valóságos profilaktikus gyógyszer a malária ellen.

A hercegnő annyira hitt neki, hogy megkóstolta a tűzitalt. Dormándyné aztán csak nem engedhette, hogy a hercegnő egyedül menjen előre; ő is követte.

S ez nagy bűvészet, mikor egy férfi rá bírja venni a hölgyet, hogy megízlelje a borlélt. Magyarországon az úrhölgyek nem élnek azzal. Midőn ez az édes folyóláng, ez a csiklandó méreg érinti ajkukat, olyan ideges borzongással rázkódnak meg tőle, s szemöldeiket összevonva szeretetre méltó utálattal fejezik ki a késő bánatot az elkövetett bűntett után. Egy szürcsölet borléltől a szentből földre szállt emberi lény válik, s az elárulja magát rögtön a szemek ragyogásában.

Ennek az embernek csakugyan talizmánnal kell bírnia, hogy rá tudott venni erre egy hölgyet, akit csak tegnap óta ismer, s aki oly magasan áll fölötte és oly elérhetetlenül – mint a szentek a hitetlenek fölött.

Aztán hozzáfogott a beszerzett delicatesse-ek felszeleteléséhez, kölcsönkérve hozzá a polgártárstól a bowie-knife-ot.

Gábor úr nagylelkű akart lenni, s azt mondta, hogy nekiajándékozza a kést.

– Nem, nem! – tiltakozott a szőke hölgy. – Kést nem szabad ajándékozni; az ellenségeskedést jelent.

– Hát nem vagyunk-e régi ellenségek?

– Éppen most itták meg a békepoharat.

A hercegnő is közbeszólt.

– Ha valaki kést ajándékoz valakinek, hogy a rossz ómen el legyen távolítva, mind a kettőnek mosolyogni kell egymásra.

És a két férfi mosolygott egymásra, míg a kést átadta és átvette. Akkor aztán Manassé elővette az olasz sonkát, melyen még a sertésnek a négykörmű lába is meg volt hagyva, s nekimérte a kést mindjárt a sonka lábának keresztbe.

– Hisz úgy eltöröd a kést! – rivallt rá Gábor úr.

– Miben?

– A csontban.

– Nincs olyan az olasz sonkában. Az olasz nem eszi meg a csontot, hanem megtöri lisztnek, s a földét trágyázza vele.

S azzal egy metszéssel kettévágta a rejtélyt.

Olyan sonka volt az, aminek előbb lehúzzák a bőrét, mint egy kesztyűt, s aztán úgy töltik meg hússal.

Gábor úr visszahőkölt tőle.

– Dejsz akkor én ebből nem eszem. Az olasz szamárhúst tett bele.

– Ne ijedjen meg tőle, bátyám! Mondja, hogy „Cannibal ante portas!”

– Uram, az magasfokú sértés! Kannibál az, aki a magához hasonlót megeszi. Ha most úton nem volnánk, s ha egy palackból nem ittunk volna, ezért pisztolyra mennénk.

– Az ön pisztolyaival ugyan fölöttébb keresztyéni párbajt lehetne vívnunk!

– Hogyan hiszed ezt?

– Nincsenek golyóra töltve.

– Ah, azt kikérem magamnak!

Gábor úrnak olyan zsebpisztolyai voltak, amikről a csövet le lehetett srófolni, s a lőkamrát akként megtölteni. Harcképességének bebizonyítására rögtön lecsavarta az egyik pisztolyáról a lőhengert, s bámulva látta, hogy – nincs biz abban se lőpor, se golyó.

– Megfoghatatlan! Én magam töltöttem meg mind a kettőt. Azóta a táskámat el nem hagyták. Én a táskámat le nem tettem sehol. Hol tehették ezt?

A szép Dormándyné arca olyan piros lett, mint a pipacs. Panaszkodott, hogy mind az arcába ment a vér, attól az erős pálinkától.

Mire aztán Manassé még egy pohárkával töltött neki; azt állítva, hogy az első pohár hevít, a másik hűsít – s a szép hölgynek nem volt bátorsága azt visszautasítani.

(De hát rossz lelkekkel van ez az ember társaságban, hogy azt is tudja, amit csak egy ember tud?)

Tudott pedig az még többet is. Tudta ez már azt is, hogy a szép hercegnő két hónap múlva oly egyedül fog állni a világban, mint – mint ő maga – elhagyva és eltemetve. – Nagyon sokat tudott előre, aminek még ekkor más boldog ember az ellenkezőjét álmodta. Hajlamánál fogva szkeptikus volt, s ezt még jobban kifejté benne a pályakör, melyet eddig megfutott. Mindennap érintkezett azokkal az emberekkel, akik azért beszélnek, hogy a gondolataikat eltitkolják. Látta a népszerűvé lett papokat és főurakat keservesen izzadó homlokkal betanulni a nép számára készült beszédeket, s látta, hogy seprik ki az inasok a babérkoszorúk leveleit a szobából. Csókolta a kezeiket a szép asszonyoknak, akiknek a kegyetlensége nem ismert határt; látta eszeveszetten lótni-futni a hivatalszobákon keresztül az excellenciás urakat, mikor az utca megzendült, s hallotta őket kacagni az ijedelmükben tett fogadások fölött. Be volt avatva Cagliari herceg családi titkaiba is éppen úgy, mint világbontó cselszövényeibe. Azt is tudta, hogy mi vár a hercegnőre Rómában. Azt is tudta, hogy az az egész föld itt a lábuk alatt, hogy készül megrázkódni nemsokára, s földindulásában torlaszokkal temetni el az utakat, amik Rómába vezetnek.

És ezeknek az útitársaknak még arról mind sejtelmük sincsen. Ők most jönnek a boldog Magyarországról, ahol még most a népcsoportok testvéresülési banketteket rendeznek; azok még csak az általános csókolódásig vitték a forradalmat, s mikor demonstrálni mennek, esernyőt visznek magukkal. Ezek az útitársak még nem látnak Olaszországban egyebet, mint a klasszikus népbölcsőt. Még csak azt tudják, hogy amit kiálltak, az vasúti kalamitás – nem sejtik, hogy az már forradalmi zűrzavar. Még az éjjeli lármából az útféli csárdában csak a brigantik szavát lesik ki, s nem is álmodják, hogy azok szabadcsapatok zarándokai, kik Olaszország minden útjain, ösvényein, vizein tódulnak észak felé, s az a „la piccola cenerentola”, amiről a dalaik énekelnek, nem egy árva leány, hanem egy árva ország!

Manassénál nem volt puszta véletlen ez a találkozás. Amit megtudunk később.

A hercegnő behunyt szemmel, egy gyermek ártatlan bizalmával rohant legnagyobb veszedelmébe.

Csak egy esélye volt rá nézve a szerencsés megszabadulásnak, ha ellenségeit, akik üldözik, megelőzheti.

Ma még, és talán napokig, talán hetekig a boldogság mámorában úszik Róma is. A pápa megáldja a népet, s a nép megáldja a pápát; a bíbornokok hintaiba koszorúk repülnek az erkélyekről; a papok a szószékben hazáról és szabadságról prédikálnak. Olyan idő van, amikor még egy üldözött asszonynak is meg lehet a többi foglyokkal együtt menekülni a börtönéből.

De holnap, holnapután vagy egy hét múlva már mindez másképpen lehet – s akkor újra becsapják a börtönajtót, s jaj annak, aki elkésett kijönni, elbámulva a remekműveken, amikkel a börtöne fel van díszítve.

Azért siess, siess, szép hölgy! Meg ne állj Rafael stanzái, loggiái előtt, mikor a Vatikánon végighaladsz; hátra ne nézz a sixtini kápolnában a végítélet óriási képét megbámulni; hanem siess a saját ítéletedet kikönyörögni, amíg azt kegyes mosolyra széthúzott ajkak mondják ki, s aztán igyekezz kimenekülni a túlsó ajtón, amit nyitva találsz; mert a te börtönöd az!

Manassé azért választotta az Appennineken keresztüli utat Rómába, mert ez az egy még nyitva volt; a többi már mind akadályokkal elállva, amikben Blanka üldözői okvetlenül megfogják magukat. – Útjukat állják császári seregek, felkelő csapatok és kóbor rablók, mik a zűrzavarban egymás sarkára taposnak. S addig Blanka ügyvédjével még a napfényes időben rendbe hozhatja azt az ügyet, mely rá nézve vagy szabadság vagy holtig tartó kínszenvedés.

Gábor úr, miután a sonkát megismételt kísérletek folytán tökéletesnek találta, azt mondá:

– Most már ki vagyok békülve Olaszországgal.

VI.

Gyönyörű is az az Olaszország! Az ember elvesztette a paradicsomot, s akkor azt mondta az Istennek: „Már most csináljunk ketten együtt egy másodikat!” S csinálták Olaszországot.

A gyönyörteljes táj hívogat és maraszt. Fáj megválni tőle, mint egy kedves álomtól.

Adorján Manassé nagy lemondást tanúsított, amikor sietteté az utazást, s nem engedett pihenőt tartani sehol. Kevés ember tette volna meg azt a helyében, hogy az isteni Arno-völgyön keresztül a rövidebb utat keresse, hogy kikerülje Florenzet! S megrövidítse magának azt az időt, amelyben a legszebb földet láthatja – és hozzá a legszebb eget: útitársnéja szemeiben.

Ezek nem gyönyörűségre, nem szívhajlamok ápolására ajándékozott napok voltak.

Manassé tetteté, mintha az ő részén volna a türelmetlen törekvés, mentül hamarább célnál lehetni. El nem árulta magát, hogy Blanka titkából tud valamit, s hogy az őt érdekli. Úgy tett, mint akit saját fátuma kerget.

Nem mutatott aggályt, szomorúságot; folytatta az ügyvéddel a scurrilis tréfákat, s került minden érzelgésre vezető társalgást, amire az olaszországi út olyan nagyon kínálkozik. Manassé Florenztől a legegyenesebb, de a kéjutazóktól legjobban került utat választa: Siena és Orvieto felé.

Ez az út az olasz földnek legszomorúbb panorámája.

A hajdankorban hatalmas, most aláhanyatlott városok félbehagyott templomokkal; elhagyott várak, mikből kifogytak a hercegek; azután kopár, homokdombokkal hullámos pusztaságok, mintha nem Olaszországon, de köves Arábián vezetne át az út; ingoványok, miknek láttára az idegent könnyű borzadály futja át; lankasztó kéjelmetlenség száll idegeire. A közel maremmák lázlevegője az; a malária eltiltja az embert attól, hogy felékesítse a földet. Ahol az ember beteg, a föld is beteg lesz: széles, csendes tavak a völgyekben, miken nem járnak hajók; szabályozatlan folyamok, mik kőrakásokkal terítik be a völgyeket; vulkáni tájképek, miknek hegygerinceire kígyótekervényben kúszik föl az út; mély völgyek, hajdani tűzokádók kráterei fenekén sötétzöld tengerszemek, sziklába vágott hosszú sor lépcsők; tanújelei annak, hogy milyen mélyen kell leszállni a tűzisten országában egy ital iható vízért. Vízrohamoktól aláásott sziklatömegek, tetejükön házakkal, mik várják, hogy mikor zuhannak le a mélységbe; sötét gesztenyeerdőkkel benőtt unalmas hegyoldalak, mocsárlapályok, rongyos tanyákkal, miknek se ablaka, se teteje; síremlékek, amik hasonlítanak elhagyott kastélyokhoz, és kastélyok, amik hasonlítanak síremlékekhez.

Hanem a rövidségen kívül még egy előnye volt ez útnak, a járatlansága. A mindenünnen északnak siető szabadcsapatok kerülték azt; a csendes városokban, miket ez út érint, nincsen mit keresniök. Olyan forradalom, mely a sienai respublikát helyreállítsa, vagy Viterbót ismét a pápák székhelyévé tegye, nem jön többet. Brigantik sem háborgatják ezt az útvonalat; gazdag utazók nem járnak ezen.

Manassé ez unalmas úton hozta el az útitársait; de gyorsan és biztosan. Estefelé, mikor Róma közelébe érkeztek, elkezdett esni az eső; még attul az élvezettül is meg lettek fosztva, hogy Szent Péter templomának kupoláját az alkonyégen lerajzolva lássák; egy hosszú, egyforma, kertfalak közé zárt út – megszaggatva kápolnákkal, síremlékekkel és csárdákkal – fárasztá a türelmet, míg egyszerre a postaszekér megállt, s a postiglione azt mondá, hogy itt vagyunk a Porta del Popolónál – ahol az embertől megkérdik; hogy mi járatban van?

Ez tehát már itt Róma!

Észre sem vette az ember.

Hanem a fő cél el lett érve. Azon nap estejére, melyre Manassé ígérte, eljutottak a világvárosba.

Vajon ellenfelük nem előzte-e meg őket?

A postiglione azon kérdésére, hogy hová hajtson az utazóival, Gábor úr előkereste a jegyzőkönyvét, s kiolvasta belőle a hotel nevét, amit még Bécsben feldiktált neki a vendéglős.

Tudniillik, hogy a vendéglősök valóságos szabadkőműves társaságot képeznek egymás között; megvan közöttük a reciprocitás; vendégeiket városról városra, kézrül kézre adják, sőt ajánlóleveleket is írnak mellettük.

– Ebben a vendéglőben németül is beszélnek.

Ez volt az előnye a kijelöltnek.

– Te is oda szállsz ugyebár, ahová mi? – kérdé Manassét lekötelező nyájassággal Zimándy úr.

– Ahol németül is beszélnek? – Köszönöm. – Ha megmondom a hotelben, hogy magyar vagyok, összecsókolnak – s aztán fölteszik a számlára a csókot; ha azt mondom, hogy német vagyok, megvernek, s fölteszik a számlára az ütleget. Olyan helyet keresek, ahol, ha beírom a vendégkönyvbe a hazámat: „Transsylvania” azt fogják hinni, hogy az Amerikában van, szomszédja Pennsylvaniának; a jenkit még respektálja az olasz.

– Sajnálom! – szólt Zimándy úr. – Annyi idegen közönyös ember között jólesett volna egy…

– Egy ellenséget bírni a közelben – egészíté ki mosolyogva Manassé a frázist. – Hosszabb ideig akarok itt lakni, s nem maradok hotelben; hanem mihelyt a málhámat megkapom a harmincadon, keresek valami kis magánszobát a Colosseum körül, ahová besüt a nap reggelenkint, s oda rejtem el holttestemet.

Most egy fényesen kivilágított utcába fordul be a gyorskocsi. Egy szegletház sarkán pompás szobormű szökőkút okádta a vizet.

– Ez a palazzo Cagliari – jegyzé meg Manassé minden emfázis nélkül.

Blanka önkénytelen kíváncsisággal dugta ki a fejét a kocsiablakon, hogy meglássa azt a palotát, amely az ő férjének ősi lakhelye, ahová őt az soha be nem vezette, s aminek belsejét nem is fogja meglátni soha.

Manassé nemsokára csengetett a kalauznak. A kocsi megállt. Az ifjú leszállt, kezet szorított az útitársaival, akik közül az egyik, a férfi, azzal bocsátó el, hogy még okvetlenül találkozni fognak; a másik, a szőke szépség, azon reményét fejezé ki, hogy talán még valahol látni fognak együtt valamit, amit látni érdemes; a harmadik, a hercegnő, nem szólt semmit.

S ezzel az ismeretlen, a véletlen találkozó eltűnt a szeme elől. Elment magát eltemetni abba a nagy sírba, amelybe annyi nagy emberek, országok, népek és istenek vannak eltemetve, ahol neki is lesz helye elrejteni valahová a holttestét. – Csakhogy a holttestnek még élő szíve van, s viszi magával a szívébe lőtt nyilat.

A hercegnő pedig kíséretével együtt hajtatott a hotelbe, ahol németül is beszélnek.

A hôtelier érkeztükre lesietett a vendégek elé. Finom, udvarias ember volt.

Gábor úr természetesen azon kezdé, hogy ők a bécsi vendéglőstől ide vannak utasítva, s megmondá a hercegnő nevét.

E név hallatára a vendéglős összecsapta a kezeit, s azt a betűt engedé ajkain kiszaladni, amit különben az olasz kimondani nem tud, csak a nagy csodálkozás percében képesül rá a nyelve.

– C! c! c! S nem érte excellenciátokat semmi baj az úton?

– Minek ért volna?

– Megérkezésük jelezve volt bécsi ügynökünk által hotelünkbe a mai napra, s mi a szállást készen tartottuk önök számára; de ugyanekkor még egy másik vendég is volt előre bejelentve hozzánk; előkelő úr Magyarországból, ki szintén első emeleti szállást óhajtott. S ma délután kapjuk a tudósítást, hogy ezt a vendégünket, a vele utazó társasággal együtt Monte Rossónál a szűk hegytorkolatban a rablók elfogták, valamennyit magukkal vitték a hegyek közé, s most váltságdíjfizetésig ott tartják. Megrettenénk, hogy önök is ott vesztek.

– Nem. Mi Orvieto felé jöttünk.

– Az a szerencséjük.

– Mi a neve annak az úrnak, akit elfogtak a rablók? – kérdé felvillanyozott tekintettel a hercegnő.

– Hja, az olyan cifra név, hogy én azt össze nem tudom szedni így könyv nélkül – mondá a vendéglős –, hanem majd kikeresem a levelezéseim közül, s felküldöm kegyelmességednek leírva.

Blanka alig vetette le útiköpenyét a szobában, midőn a pincér hozta az ezüstfényű tálcán a leírt nevet.

„Conte Benjamino de Vajdár”.

Blanka balját feldobbanó szívére szorítá, s ragyogó szemekkel, megdicsőült arccal csak e szót rebegé:

– Van!

Maga sem vette észre, hogy amikor e szót kiejté, jobbjának összeszorított öklét kinyújtott hüvelykujjal emelé az égre.

Azután arra kérte a pincért, hogy vigye át a névjegyet a vele jött úrnak is.

Zimándy úr pedig e név olvastára egy arany borravalót nyomott a pincér markába.

Az pedig gondolta magában, hogy furcsa emberek lehetnek ezek, akik egy gyászhír hallatára hálát adnak az Istennek, s aranyat a hírnöknek.

Blanka hercegnő egész lényét remegni érzé, mintha egy ismeretlen szellem túlföldi igézete folyná körül. Üldöző démona e szóval rémíté meg lelkét: „Rómában templom van sok, de Isten egy sincs!” Olyan káromlás, melyet nem bírt lelkéből kiirtani többé. Együtt repült vele az denevérszárnyakon. Most egyszerre megtörtek a démonszárnyak, s a kísértő lehullt a porba.

Van. – Volt. – És talán még „Lesz” is!

Meg kell-e ismernie egykor, aki őt idáig betakarta, azt, aki „egy” és „minden”? Akinek nem kellenek égő oltárok, sem hekatombák megtört szívekből? – Vagy elhagyta őt az emberrel együtt, aki „ŐT” ismeri, és senki mást?

Ave Máriára szóltak a harangok.

Blanka letérdepelt, és imádkozott.

VII.

Blanka hercegnő azért imádkozott oly áhítatosan, hogy védjék meg őt az égiek a varázs ellen, mely lelkét tőreiben tartja. Ne engedjék többet közelébe jutni azt a férfit, ki vakmerő homlokkal azt meri mondani: „Én azt követelem a nőtől, hogy a férjének ne csak hitvese, de szeretője is legyen!”– aki puszta ránézéssel képes ellenfelét elűzni – aki nem imádkozik, nem esküszik, s mégis teljesül az, amire gondol, s mégis megtartja azt, amit kimond: ki még az ellenségén sem áll bosszút, ha a szívének azt fogadta, hogy nem teszi.

A hercegnő azt hitte, hogy varázslat az, ami a szívét fogva tartja; több volt az annál, egy felébredő szenvedély volt az, amit táplálnia kell éjszakai könnyhullatásaival, s vagy idvezülni, vagy elveszni miatta. Azt hitte, hogy küzdhet ellene. Mennyei segítséggel.

Az a kísértő tájkép a holdszigeti völgy egyszerű lakóival majd el fog mosódni lassan emlékezetében a világváros pompája közepett. Megérkezésük a nagyhét első napjaiban történt. Blanka egész tervet készített magában a következő napokra.

A templomokat végigjárni; meghallgatni a Sixtinában a tenebrék magasztos ünnepélyét; meglátni a lábmosást, végignézni a coenát, elfogadni az egyházfő bűnbocsánatát a trónteremben, érinteni a szent ereklyéket, együtt térdelni a hívőkkel a feltámadás nagy ünnepélyén, s aztán elzokogni a panaszát az Isten helytartója előtt, s bűnbánatos könnyeivel nedvesíteni a szent ember lábait. – Ez talán visszaszerzi majd azt a nyugalmát, ami az üdvösség alapja.

Másnap korán reggel hívatta a maître d’hôtelt; elmondta neki, hogy szerezzen hármuk számára mindezen magasztos helyekre bebocsátási engedélyt.

Erre hallatott még csak a becsületes olasz számlálhatatlan sokaságú „c” betűket.

– A Sixtinába! A tenebréhez! A benedictióhoz! Sőt még a glorificatióhoz is! C, c, c, c, c, c! Nincs annyi millió forint! S még éppen három személyre! C, c, c, hhn! Hamarább lehetne egyenesen a paradicsomba belépti jegyet kapni! Angol myladyk, spanyol hercegasszonyok, német fejedelemnők könyörögnek térden állva az ilyen gráciáért, mégsem jutnak hozzá! Az csak kevés választottnak adatik rettentő protekció mellett. Legfeljebb a Szent Péter téri karzatok valamelyikére lehet még három jegyet kapni; de azt is hátul! C, c, c; leghátul c, c, c; nagyon hátul! És igen nagy árért! Majd megpróbáljuk, onnan is rettentő szépet látni, ó, ó, ó! A benedictió a loggiáról! A három tiara! Őszentsége meg fogja áldani a római seregeket, amik az osztrákok ellen indulnak a háborúba. A derék Ciceruacchio fogja vinni a trikolór zászlót. Ott is rettentő nagy tolongás lesz! Rendesen agyonnyomnak tíz-tizenkét asszonyt. De a Sixtinába! Oh, az lehetetlen. Most! C, c, c, hhn!