CATHERINE RYAN HOWARD

NÉZD VISSZA!

Budapest, 2023

A mű eredeti címe:

Catherine Ryan Howard: Rewind

Copyright © Catherine Ryan Howard, 2019

Fordította: Leiner Zoltán

Magyar kiadás © 2022 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szöveget gondozta: Kalocsai Judit

Borítóterv: © Blacksheep Design Ltd, 2022

Borító: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-624-006-6

MOBI ISBN 978-963-624-007-3

Anyámnak, akinek a könyvek iránti rajongásomat köszönhetem

Egy sötét szobában egy nő alszik.

A franciaágy jobb oldalán fekszik, sötét hajának tincsei összekuszálódva kunkorodnak a párnán. A takaró alól az egyik karja kilóg: látható, hogy jegygyűrűt visel. Ha ébren volna, akkor se lenne tudatában, hogy nincs egyedül a helyiségben.

A szoba teljesen ismeretlen a számára, különösen az éjszakai sötétben. Ha most felébredne, alaposan körül kellene néznie. Fokozatosan szokna hozzá a szeme a kirajzolódó formákhoz és tárgyakhoz.

Csak a következő pillanatokban jönne rá, hogy hol is van és hogyan került oda.

Vajon mennyi idő kellene ahhoz, hogy észrevegye azt az alakot, amelyik nem tartozik a szobához?

Az alak mozdulatlanul áll a sarokban, leeresztett karját mereven a testéhez szorítva. Ruházata sötét, alakja terjedelmes. Egyik kezén kesztyű, fején fekete símaszk, amely kissé csálén áll, így a szeme alig, a száj kivágásában pedig csak az arcbőre látszik ki.

Figyel.

Figyel és vár.

Várja, hogy végre használhassa a hosszú, recés pengéjű, éles kést, amelyet a combjához szorítva markol.

Percek múlnak így.

Aztán az alvó nő egyszer csak megrezzen. Lábát kinyújtja, a másik oldalára fordul, karját a párna alá csúsztatja, amelyet magához szorítva átölel. Nem ébredt fel. A sötét alak is megindul a sarokból, az ágy mellé lép és megáll az alvó nő fölé magasodva. Még most sem ébred fel. A kesztyűs kéz, az, amelyik nem a kést markolja, a nő felé nyúl és gyöngéden végigsimítja az arcát. De a nő erre sem reagál.

A betolakodó hüvelyk- és középső ujjával körkörösen simogatni kezdi a nő arcát, majd hirtelen, durván belecsíp. Egyértelművé válik: azt akarja, hogy ébren legyen.

Egy pillanatig nem történik semmi.

Majd elkezdődik a pánikszerű rugdalózás.

A nő tágra nyílt szemében rémület. Felemelkedik a párnáról, lábát magához húzva az ágy támlájához szorítja testét. Ajka sikolyra nyílna, de a sötét alak azonnal betapasztja a kezével és durván visszalöki az ágyra. A kéz, amelyik a kést markolja, egy mozdulattal lerántja a lepedőt a nő testéről. A nő pamutsortot és egy ujjatlan trikót visel. A sebezhető karok és lábak fehéren világítanak a sötétben. A nő megpillantja a kés pengéjét, és testén azonnal eluralkodik a menekülési ösztön. Csapkodni és rugdalózni kezd. Az egész teste vadul vonaglik és rángatózik. Az ujjak a símaszk felé kapdosnak, de hasztalanul.

A kés lassan emelkedik a magasba, aztán iszonyatos sebességgel és erővel lesújt.

Könnyedén felhasítja a trikó vékony anyagát, majd eltűnik a nő hasába vágott mélyedésben.

Aztán újra felemelkedik és megint lesújt.

Hatalmas metszés a nő alkarján.

Majd megint fel és újra lesújt.

A nyak jobb oldalán, az állkapoccsal párhuzamosan óriási seb tátong.

A betolakodó hátralép.

A nő a nyakához kap és ujjain azonnal érzi a sebből kiáramló vér forróságát. Eltátott száján mintha néma sikoly formálódna.

Sötétlő vérfoltok terjednek szét körülötte az ágyban.

A jobb oldalára fordul és sérült kezével az ágy szélénél álló betolakodó felé nyúl, mint aki segítséget remél.

A sötét figura előrehajol, véres fegyverét az éjjeliszekrényre teszi, aztán elindul az ággyal szemben lévő komód felé, hogy megsemmisítse a benne elrejtett kamerát.

VISSZATEKERÉS

0:00:17

Natalie egész napja ráment arra, hogy minél messzebb kerüljön Dublintól. Minden nagyvárostól. Cork volt az utolsó, amit az útja során érintett. Ott vonatra szállt még kora reggel, aztán átszállt arra a buszra, ami most viszi. Keresztülkígyózott Midletonon – maga mögött hagyva a kisvárosokat is –, tovább haladva a szűk, kanyargó utakon, ahol az elválasztósáv is jelzi, hogy már nagyon vidéken járunk: fehér festése hol látszik, hol nem. De inkább nem. Mikor megpillantotta a tengert, 300 kilométerre járt az otthonától. Az utak forgalma is megritkult. Csak néha hajtott el egy-egy autó, viszont minden esetben dudaszó kíséretében, hogy az éles kanyarokban jelezze közeledtét.

Natalie kissé nyugtalanul figyelte, ahogy a térerőt jelző ikon oszlopai egymás után tűnnek el telefonja jobb felső sarkában. Mobilnetes kapcsolatát már rég elvesztette valahol még Castlemartyr és Ladysbridge között. Készüléke lényegében használhatatlanná vált. Erős késztetést érzett, hogy csatlakozzon a busz wifihálózatához, de végül úgy döntött, hogy az a pár perc, ami az útból hátramaradt, nem éri meg a fáradságot, így mobilját a táskájába csúsztatta.

Egy percre teljesen megnyugodott. Váratlanul érte ez a megkönnyebbülés.

De aztán megrándultak az ujjai és a tenyere nyirkossá vált. Figyelmét a busz ablakából nyíló kilátásra erőltette. A látóhatár és a sötétedő ég közé ékelődő szürke tengert figyelte. A víz sima tükrének egységét csak két folt bontotta meg: egy nagyobb és egy kisebb.

Szigetek.

A nagyobbikon álló világítótorony csak most vált kivehetővé. A távolból úgy nézett ki, mint egy elegáns töltőtoll hegye. Aztán a busz hirtelen éles jobbkanyart vett, és utána már csak szántóföldek, fák és az út mentén sorakozó, takaros házacskák következtek, amelyek köré alacsony, kavicsokból emelt falakat építettek.

Megpillantotta a táblát is:

THE KILN – DESIGN STORE & CAFÉ (500 m)

Aztán mögötte még egyet:

ÜDVÖZÖLJÜK SHANAMORE-BAN!

Megérkezett.

Az ülés alatti fűtőtestből kiáramló hő az út végére már égetni kezdte Natalie vádliját.

Egyszerre vágyott a friss, hűvös levegőre és arra, hogy visszaforduljon vele a busz, és anélkül, hogy kiszállna ezen az isten háta mögötti helyen, hazamenjen Mike-hoz és megbeszéljék azt, ami történt. Amíg nem késő.

De a busz döcögve lefékezett. Natalie felpattant. Végül úgy döntött, leszáll.

A jeges novemberi fuvallat kellemetlenül érte. Arcát azonnal csípni kezdte a hideg, amely a ruháján keresztül is pillanatok alatt áthatolt. Dideregve magára kapta a kabátját, amit a karján átvetve hozott magával.

A vonatút Dublintól Corkig nem telt egészen három órába, ami alatt mániákusan végigböngészte szinte az összes Shanamore-ról fellelhető képet az interneten. Most, hogy megérkezett, bizarr hatással volt rá az a filmszerű képsor, amelyet a fejében többször végigpörgetett. A valóságban egyszerre tűnt minden furcsán ismerősnek és teljességgel idegennek.

A busz egy trendi dizájnműhely parkolójának bejárata előtt állt meg. A bolt neve The Kiln, azaz Kemence volt és egy pajta épületéhez hasonlított, amely kézműves termékeket kínált az ide látogató, pénzes turistáknak, és kávét a helyieknek. Mögötte a település templomának tornya magasodott – kilométerekre a legmagasabb építmény a környéken. Ráismert a netes képeken már látott kis piknikezőparkra is, bár a valóságban kissé más képet festett: a szemetesek csurig tele voltak sörösüvegekkel, az asztalokon pedig mindenhol száraz madárürülék éktelenkedett. A kanyarban egy benzinkút logója világított, szemben pedig sorházak, az utca mindkét végén egy-egy kocsmával. Az egyik tökéletes Instagram-posztnak ígérkezett, a másikat viszont bárki azonnali bontásra ítélné.

A csinosabb kocsma mellett egy kis út nyílt. Natalie egy hatalmas, esővízzel teli kátyút pillantott meg az elején és fölötte egy telefonoszlopra szerelt feliratot:

SHANAMORE APARTMANOK, 1 KM.

Egyéb látnivaló nemigen akadt.

Sötétedni kezdett. Natalie nem hordott órát, de úgy saccolta, hogy nem telhetett el több mint tíz perc azóta, hogy öt órakor kikapcsolta a mobilját. Az apartmanokhoz akart érni, mielőtt teljesen besötétedik.

Bőröndjét maga után húzva elindult az úton.

A bőrönd műanyag kereke az aszfaltnak súrlódva hangosan zörgött, amelyet a síri csend csak felerősített. Legalább nem túl kanyargós az út – gondolta magában Natalie –, és remélhetőleg nem fog elütni senki.

Mikor megpillantotta az apartmanok bejáratát jelző táblát, körülbelül tizenöt percre saccolta a buszvégállomástól megtett utat. Nem is rossz! Pont ennyit írt a Google Maps is. A Shanamore Apartmanok viszont nem egészen felelt meg annak, amit a hirdetésben látott.

Bár nagyjából felismerhető volt a képek alapján, nem hat kis vidéki házról volt szó, hanem inkább hat, teljesen egyforma, kockákból összeállított épületről. A kockák különböző méretűek voltak és festetlen, simított cement- és zöldes színű üvegfalakból álltak. Mindegyik házon a legkisebb kocka volt a bejárat. A fából készült bejárati ajtón kívül csupa üveg volt. Mögötte egy nagyobb kocka adta ki a földszinti részt, elülső és oldalsó falában egy-egy minikockából formált kiugró volt ablakfülkével, amely egészen posztmodern hatást keltett. Az emeleti rész egy feleakkora kockából állt, de nem középen, hanem néhány méterrel hátrébb csúsztatva helyezkedett el. Natalie a hirdetésből emlékezett, hogy ebben van a hálószoba, amelynek homlokzati fala csupa üvegből készült.

Jól látszott, hogy a netes fotókat ügyes szögből fényképezték. Szándékosan lemaradt róluk a szomszédban álló, félig kész, ízléstelennek ígérkező villa, és azt sem mutatták, hogy a hat ház mennyire közel épült egymáshoz. Két sorban három-három ház állt egymással szemben, csak egy nagyon szűk sávval elválasztva egymástól. Natalie arra gondolt, hogy két ház közé állva nem is kellene nagyon nyújtózkodnia, hogy könnyedén elérje kétoldalt a falakat. Eszébe jutott egy régi újságcikk is, amelyet a neten talált róluk. Arról írtak, hogy egy fiatal építész tervezte őket. A telket az apjától kapta, éppen az ingatlanboom kellős közepén, úgyhogy tele is pakolta apartmanokkal, hogy majd a lehető legtöbbet kereshesse rajta. Az üzleti terv azonban nem igazán vált be. Az apartmanok évekig üresen álltak, mert senki nem volt hajlandó elsőként beköltözni, mígnem egy külföldi befektető cég szinte bagóért felvásárolta az egészet, és „üdülőfaluvá” alakította.

Natalie mozgást észlelt.

Egy férfi lépett ki a legelső házból és megindult Natalie felé. A szürkületben nem látta jól a ház ablakába kitett táblát, de minden bizonnyal az állt rajta, hogy RECEPCIÓ.

– Marie? – integetett feléje a férfi.

Ez Andrew lesz, a gondnok – gondolta Natalie.

– Igen, én vagyok – intett vissza.

Marie a második neve volt. A foglalást a mobilján intézte néhány órával ezelőtt, ahol Marie-t adott meg keresztnévként, és Kerrt vezetéknévként, ami a férje, Mike vezetékneve volt, azonban sosem használta. Ha most a becsekkoláskor a pasi elkér egy hitelkártyát vagy egy személyit, akkor azonnal lebukik, de arra bazírozott, hogy talán a Shanamore Apartmanoknál lazábban veszik ezt az egész procedúrát. A foglaláshoz amúgy is csak egy nevet és egy telefonszámot kellett megadnia. Andrew apartmanjának behajtóján egy piros kocsi állt. Autómosóban igen rég járhatott: rendszáma alig volt olvasható a rászáradt sár miatt. A férfi itt fogadta Natalie-t.

– Üdvözlöm Shanamore-ban!

Hanglejtése szinte bocsánatkérésként hatott.

Kézfogásuk erőtlen volt. Natalie keze nyirkos is volt a bőrönd vonszolása után.

Andrew egy sötét kordbársony nadrágot és egy vastag kötött pulcsit viselt. A férfi vékony testalkatán túlontúl bőnek látszott. A pulcsi kinyújtott ujjait szorosan markolta tenyerében. Szemébe lógó, hosszú frufrut viselt. Ez a stílus akkor volt divatban a fiúknál, amikor Natalie még iskolába járt. Hirtelen nem is jutott eszébe, hogyan csúfolták. Talán rojtos mop? Vagy valami ilyesmi. A frizura – legalábbis viselője szándéka szerint – fiatalos, vagyis inkább kisfiús benyomást akart kelteni, de közelről Natalie jól látta, hogy a férfi vele egykorú, a húszas évei végén járhat, de inkább harminc-egynéhány lehet.

– Könnyen idetalált? – kérdezte Andrew.

– Simán – felelte Natalie.

– De ugye nem gyalog jött végig?

– Csak ezen az úton. A busz a Kilnnél tett le – válaszolta.

– Járt már Shanamore-ban?

– Még soha.

– Maga is korongozni jött?

Ezt már a telefonban is kérdezte Natalie-tól, ugyanis a helyi fazekassal, aki egyhetes kézműves tanfolyamokat tartott, megegyeztek, hogy a náluk megszálló vendégek engedményt kapnak.

– Nem – mosolygott Natalie –, csak egypár nap nyugalomra vágyom.

– Akkor meg is mutatnám az apartmanját.

– Maga itt lakik?

– Aha.

– Egész évben?

– Egész évben.

– És úgy emlékszem, azt mondta, hogy csak egy vagy két apartmant használnak ilyenkor ősszel.

– Igen, így kényelmesebb. Nincs egyszerre sok vendég, és mindig ugyanazokat adjuk ki.

– Melyik is lenne akkor az enyém?

Andrew egy kulcsot húzott elő a zsebéből és a fény felé tartotta. A műanyag kulcstartóra egy nagy hatos volt nyomtatva.

Natalie próbált rezzenéstelen arcot vágni, miközben egy hatalmas kő esett le a szívéről.

Nem tudta, mit talált volna ki, ha Andrew nem a hatost adja neki. Korábban már sokat töprengett azon, hogyan tudott volna mégis bejutni a hatosba, vagy hogy milyen mondvacsinált indokra hivatkozva kérte volna át magát már rögtön másnap reggel. Próbált nem rágörcsölni, de most már szerencsére tárgytalan az egész.

A hatos számú ház az egyessel állt szemközt, amely Andrew-é volt.

Andrew kinyitotta a bejárati ajtót és előresietett. A házban nem volt sem hall, sem előszoba: Natalie rögtön a nappaliban találta magát, szemben egy lépcsővel. Az alsó szint egyetlen nagy, nyitott térből állt.

– Bocsánat, előbb kellett volna – motyogta, miközben kapkodva kapcsolta fel a szobában a villanyokat. Két állólámpát, a mennyezetit, amely az étkezőasztal felett lógott, és az álmennyezetbe rejtett spotlámpákat, amelyek a shanamore-i partról készült régi fotókat világították meg. Megnyomott egy gombot is, amitől a nappaliban lévő álkandallóra szerelt fekete üveglapon bekapcsolt a műtűz. Majd a termosztátot állítgatta, és az alatta lévő radiátor egy kattanással melegíteni kezdte a szobát. Végül felrázta a díszpárnákat és megigazította a dohányzóasztalt.

Natalie belépett a házba, becsukta maga mögött az ajtót és nézte, ahogy a férfi sürgölődik. Egy légiutas-kísérőre emlékeztette, aki a fedélzeti konyhában végzi begyakorolt mozdulatait.

– Ó, az üdvözlőkosarat majdnem elfelejtettem! – hadarta Andrew.

Mielőtt Natalie reagálhatott volna, a férfi már ki is rohant mellette és csak az ajtó kattanását hallotta mögötte.

Bőröndjét a sarokba állította és beljebb lépett a szobába.

Két háromüléses fekete bőrkanapé és egy fotel volt U alakban elrendezve a műkandalló és a felette függő lapos tévé körül. Beljebb, a földszinti tér hátsó részében egy tömör fából készült, nyolcszemélyes ebédlőasztal állt, amelyet egy hipermodern konyha gyöngyfehér színű bútorzata vett körül. Fényesen sima felületén visszaragyogtak a lámpák fényei.

Az épület hátsó fala üvegfal volt, és egy hatalmas tolóajtó volt benne. Az emeletre felvezető lépcsőt az egyik oldalsó fal mentén alakították ki lebegő fokokkal, korlát nélkül: Natalie lába már a puszta látványtól remegni kezdett. A többi falat is hatalmas, a padlótól a mennyezetig érő ablakok tagolták. Mostanra már annyira beesteledett, hogy az összes üvegfelület csupán a belső tér fényeit tükrözte vissza.

Natalie körbefordult és közben megsimította a díszpárnát a fotelben. Hideg volt és kissé nyirkos.

Gombócot érzett a torkában. Majd a szíve is elszorult.

Itt történt volna? Ugye nem? – gondolta magában.

Az ajtó hirtelen kitárult mögötte. Andrew tért vissza a vendégváró kosárral. Natalie-t megcsapta a csípős huzat és a szoba légköre is hirtelen megváltozott: érezhető volt a másik, a még mindig idegen ember jelenléte.

A férfi felhúzott szemöldökkel bámulta Natalie-t. Várta, hogy mondjon valamit.

– Köszönöm – mondta –, nagyon kedves!

– Nincs mit, örömmel! Elnézést a hideg miatt. Már korábban be kellett volna kapcsolnom a fűtést. De ne aggódjon! Pillanatok alatt bemelegszik – hadarta, miközben a kosarat a dohányzóasztalra helyezte. – Bármi egyéb?

– Köszönöm, azt hiszem, ennyi – mosolygott vissza Natalie.

Tekintetük összetalálkozott. Natalie-nak feltűnt, hogy először nézett a szemébe, mióta megérkezett. A szemkontaktus nem volt a férfi erőssége, amit mi sem bizonyított jobban, mint hogy szinte azonnal el is kapta a tekintetét. Majd félszegen integetett, megfordult és távozott.

Az ajtó zárjának kattanása még visszhangzott a házban, aztán hirtelen minden elcsendesült Natalie körül.

Túl nagy volt a csönd. A távirányítóért kapott volna, de nem találta, így a tévéhez lépett és elkezdte nyomogatni az oldalán található gombokat, míg egyszer csak felzengett a hangja.

Gyors pillantásokkal számba vette a fonott kosárka tartalmát: egy doboz ír házikenyér-lisztkeverék, hat különböző méretű tojás, egy csomag Cork Coffee Roaster’s őrölt kávé, egy tábla kézműves csokoládé, csomagolásán a shanamore-i partok rajzával, egy üveg Franciscan Well sör és egy kis dobozos tej.

Automatikusan kapott a kabátja zsebéhez a telefonját keresve. Izommemória. A mozdulat tudattalan és kontrollálhatatlan volt, mint egy tikkelés. Aztán hirtelen rájött, hogy nem is akarja lefényképezni a kosarat vagy bármi mást itt, hiszen úgysem fog semmit sem posztolni erről az útról.

Hát körülnézett a konyhában. A fiókokban korábbi vendégek által hátrahagyott, vendéglőkből felmarkolt dolgokat talált: kis tasakokban összekeményedett sót, borsot, ketchupot és majonézt és jó néhány, egyesével csomagolt teafiltert.

Eszébe jutott, hogy megsüthetné a kenyeret, csinálhatna pirítóst és hozzá rántottát. Egy fontos hozzávaló azonban hiányzott – marhára nem volt kedve hozzá. Nem is volt igazából éhes. Csinált inkább egy forró, jó édes teát, bedőlt az egyik kanapéba és lassan, kockáról kockára haladva elszopogatta az ajándékba kapott csokit. Még a kabátját se vette le.

Igazából azt halogatta, hogy felmenjen. Egy dolog volt megérkezni ide a házba, és egy másik látni azt az ágyat, és idővel bele is feküdni.

A tévé az esti talk show után a Jóbarátokat ismételte. A menyasszonyi ruhás rész ment. Mire Phoebe és Monica meggyőzték Rachelt, hogy próbálja fel az egyiket, kint már teljesen besötétedett.

Natalie felkelt, hogy behúzza a függönyöket. Az elülső ablakból nem látott kinn semmi különöset, csak Andrew szemközti apartmanjának nappalija világított aranysárgás fénnyel. Ugyanaz az elrendezés, ugyanazok a bútorok, mint az ő apartmanjában, csak fordítottan, mint egy tükörképben. A férfit magát nem látta, a felső szinten nem égett a villany, de a kocsija még mindig kint állt. Teljesen behúzta a függönyöket, hogy egy kis rés se maradjon. A függöny anyaga azonban olyan vékony volt, hogy az utcai lámpák fénygömbjei könnyedén átsejlettek.

A hátsó üvegfal viszont még csak be sem volt függönyözve. Ott tátongott feketén a ház mögötti kertre nézve. A tulaj vagy spórolni akart a költségeken, vagy azt gondolhatta, hogy minek a függöny, mikor az üvegfal csak egy teraszra, egy kis belső kertre és egy sövénysorra néz. Azonban Natalie-t nyugtalanította, hogy mi lehet a sövényen túl. Kivehetetlen volt, különösen az éjszakai sötétben.

Lehet, hogy ott is áll egy ház, amely az övére néz. Az is lehet, hogy áll ott valaki és épp őt figyeli.

Ahogy ott állt és ezen jártak a gondolatai, a puszta idegenségérzet átalakult benne. Azt érezte, hogy nincsen biztonságban. Vajon mit bír ki egy ilyen üvegfal? Be tudná valaki zúzni egy kővel? Mit tenne, ha megtörténne?

Már megint itt van! – gondolta magában. A menetrend szerinti szorongásroham. Expressz járat az őrületbe, hacsak be nem húzza a vészféket időben! Próbált megnyugodni, és mondogatni magában, hogy az üvegfal erős, és hogy nincs odakint senki. Hogy vendégek százai, ha nem ezrei szálltak már meg itt korábban, és hogy senkinek sem esett semmi baja. És azt is, hogy ha nappal lenne, eszébe sem jutott volna mindez.

Csendesen ismételte magában ezeket, míg végül megnyugodott.

Azért igazán lehetne egy üveg bor is abban a kurva vendégváró kosárban! – gondolta.

Visszaült a kanapéra és csak most vette észre a dohányzóasztal alsó üvegpolcán tornyosuló könyvkupacokat. Natalie letérdelt a padlóra, hogy egyesével szemügyre vehesse őket. A legtöbb rongyos, puha fedelű könyv volt. Reptéren kapható bestsellerek. Talált egy megkímélt állapotú Jurassic Parkot és egypár idegen nyelvű könyv is volt köztük.

Nyári olvasmányok hátrahagyott kiskönyvtára.

Natalie tekintete hirtelen megakadt egy búzavirágkék színű könyvgerincen. Azonnal ráismert a vékonyka, kemény kötésű könyvre, amely Percy Bysshe Shelley válogatott verseit tartalmazta. És azt is rögtön tudta – anélkül, hogy belelapozott volna –, hogy ez a példány nem másé, mint az övé.

Az övék! Mike és az ő kötete!

Kinyitotta, és meg is győződhetett róla.

Benne volt az a matrica, amit a Spanyol lépcső melletti Keats–Shelley Emlékházban vásárolt a könyvvel együtt néhány évvel ezelőtt. Kissé ferdén ragasztotta bele, mert kapkodva, titokban kellett csinálnia az ajándékbolt ajtajában, hogy Mike észre ne vegye. A matrica alján macskakaparással az állt, hogy Az egyetlen M-nek. Natalie kézírása volt, csak a bénább verzió, a fent említett körülmények miatt. Mikor átadta ajándékát Mike-nak egy gyertyafényes vacsorán a Via Veneto közelében, a férfi meg is kérdezte, hogy mikor vette. Második kérdése pedig az volt, hogy hozzámegy-e feleségül. Tulajdonképpen ezért foglalta le azt a last minute utat Rómába.

Natalie még a múlt héten rendezgette a könyvespolcot abban a szobában, amit dolgozónak szántak, és akkor tűnt fel neki, hogy a könyv nincs sehol. Kérdezte Mike-ot is, hogy nem látta-e valahol, aki csak annyit felelt, hogy jó pár dolog „elbújt” a költözés során. Valószínűleg valamelyik doboz alján van, amit még ki sem nyitottak. Mike biztos volt benne, hogy majd egyszer csak előkerül.

Natalie magához szorította a könyvet, mint valami drága kincset. Tulajdonképpen az is volt, de már egészen más okokból, mint azelőtt.

Nem egy emléktárgyat, hanem bizonyítékot tartott a kezében.

A TV órája szerint már majdnem nyolc óra volt. Natalie úgy érezte, egy forró fürdő átmelegítené, és közben bemelegszik a ház is. Utána ágyba bújik, és jól kialussza magát. Elég lesz holnap szembenézni a tényekkel.

Csak ne abban az ágyban kéne aludni! – gondolta magában.

A Shelley-kötetet nem akarta visszarakni a többi könyv közé. A konyhába lépett és elkezdte nyitogatni a konyhaszekrény fiókjait, mígnem talált egy majdnem üreset, ahová becsúsztatta. Majd ellenőrizte, hogy minden ajtó és ablak be van-e zárva, eloltotta lent a villanyokat és felvonszolta a bőröndjét a lépcsőn. Szabad kezével a biztonságot adó falat tapogatta, és próbált nem lenézni a falból kiálló, korlát nélküli lépcsőfokok között. Felérve két ajtót talált a padlószőnyeggel borított előtér két oldalán. A jobb oldali a fürdőszobába nyílt. Berendezése egyszerű volt és hófehéren csillogott. Egy áttetsző üvegtégla kockán kívül más ablaka nem volt. Natalie forró vizet engedett és néhány csepp fürdőgélt adott hozzá a kád szélén sorakozó egyik minitubusból. A vécé lehajtott fedelén ülve figyelte, ahogy egyre habosabb lett a fürdővíz.

Egyszer csak éles sípolás ütötte meg a fülét. A hang először idegennek hatott, aztán rájött, hogy az ő telefonja az.

Ez mindig ilyen idegesítően hangos volt? – gondolta magában.

Felállt, hogy előkotorja a táskájából, amit az előtérben hagyott. Volt egy kis térerő és ezernyi üzenet és értesítés özönlött a mobiljára. A legutóbbi egy hangüzenet volt. Erre kattintott először. A telefonját a füléhez emelte és elindította.

Ő volt az.

– Nati, merre vagy? Mi ez az egész? Én…

Idegességében elhajította a mobilját, amely a csempéről lepattanva a habos kádban landolt.

Natalie nagyot pislantott. Hirtelen maga sem hitte el, hogy mit csinált, és hirtelen hányingere lett az idegességtől.

Nincs telefonom? Izzadni és pánikolni kezdett a gondolattól.

Nincs telefonom! Nincs telefonom! Nincs telefonom!

Nem tud elérni senkit és őt sem senki. Azt se tudják, hol van.

De hisz ez volt a terv, nem?! Az eredeti terv az volt, hogy itt-tartózkodása teljes idejére ki fogja kapcsolni a mobilját. Így ez a kérdés is megoldottá vált. Mivel be se tudja kapcsolni, még csak fegyelmeznie sem kell magát értékes energiákat megtakarítva ezáltal.

Natalie előkotorta a telefont a kád aljáról. Meglepő módon a képernyő sértetlen maradt. A mosdó alatti műanyag kukába dobta.

A kád még nem telt meg vízzel. Elképzelte, amint kényelmesen elnyúlik benne, és hirtelen eszébe jutott az ágy is. Úgy érezte, képtelen lenne ellazulni anélkül, hogy ne látta volna előtte a hálószobát. Jobb lesz túlesni rajta most azonnal!

Basszus, hiszen csak egy ágy! Egy szaros bútordarab! – gondolta magában és benyitott a hálóba.

A szoba hideg volt és kissé nyirkos, mint az alsó szint. És mint lent, itt is egy óriási üvegfal fogadta Natalie-t, azonban ez a ház előtti részre nézett.

Egy utcai lámpa sárgás fényével megvilágította annyira a szobát, hogy a berendezések körvonalai jól kivehetőek voltak, de Natalie rögtön felkapcsolta a nagy lámpát, hogy mindent tüzetesen szemügyre vehessen. Az ágy kétszemélyes volt, óriási matracán hófehér lepedő feszült. Natalie térdre ereszkedett, hogy benézzen alá. Mint valami filmben, arra számított, hogy az ágy alatt majd megcsillan egy elhagyott mandzsettagomb vagy egy női fülbevaló.

De semmit nem talált.

Mit számít, hiszen bizonyítéknak épp elég a könyv – gondolta magában.

Az ággyal szemközt egy tükörajtós, beépített szekrény állt. A szobában volt még egy fésülködőasztal, a falon egy kis tévé és egy asztal két kagylófotellel, amelyek közvetlenül az üvegfal mellett helyezkedtek el. Natalie úgy érezte magát, mintha egy állatkerti üvegkalitka másik oldalán állna.

Ehhez az üvegfalhoz azonban tartozott függöny is legalább. Natalie behúzta, de közben a szeme sarkában valami mozgást észlelt szemközt. Mintha látott volna valakit Andrew apartmanjának földszinti ablakában, de amikor odanézett, már eltűnt.

Filózni kezdett, hogy mit csinál itt ez a férfi. Vajon shanamore-i lakos? Itt is él ebben a házban? Egyedülálló? Az ujján nem látott jegygyűrűt, és semmi olyat se, ami arra utalt volna, hogy családja lenne. És volt valami nagyon furcsa ebben a pasasban, amit meg sem tudott fogalmazni. Valami azt súgta, hogy minden látszat ellenére, nem egyedül él.

A szemközti ház emeletén, a sötét üvegfal mögött, Andrew hálószobájában hirtelen furcsa, kék színű fény villant fel. Egy nő alakját világította meg.

Az ablakban állt és kifelé nézett.

Natalie elrántotta a függönyt, és rögtön az jutott eszébe, hogy mennyire feltűnő lehetett. És hogy meg sem tudta jól nézni, hogy ki volt az, de annyi bizonyos, hogy egy nő volt és nem Andrew. Szoknyát viselt. Talán térdig érőt. A haja össze volt fogva. Mintha lófarkat viselt volna.

– Ne! – buggyant ki a száján. – Most hagyd abba, Natalie! Ez nem ő.

Épp csak megpillantotta ezt a nőt, fel sem tudta idézni pontosan, hogyan nézett ki. Vastag keretes szemüveget pedig biztosan nem viselt. Furcsán is volt megvilágítva – mintha alulról érte volna az arcát a fény. Aztán rájött, hogy a fény forrása minden valószínűséggel a nő telefonja lehetett. Azon a felvillanó kék fényen kívül a szoba teljesen sötét volt.

És míg egy beérkező hívás vagy üzenet miatt fel nem villant a telefonja, nem látszódott.

Ott állt végig a sötétben, és figyelt.

Natalie-t figyelte.

ELŐREPÖRGETÉS

0:00:41

Három kopogás az ajtón. Olyan éles és durva, mintha egy bokszerrel vernék.

– Audrey, fenn vagy?! – kérdezte a kopogtató.

Hát nem igazán. Audrey félálomban volt a valóság és az édes álomvilág mezsgyéjén. Csak egypár másodperccel akarta még késleltetni az ébredést. Összeszorította a szemét, elfordult a zaj forrásától és belefúrta magát a meleg dunnába.

– Aud? Audrey! – ismételte a hang most már ingerülten.

Dee volt az, a húga, aki egyben Audrey főbérlője is.

– Bemegyek! – figyelmeztette Dee.

De csak egy üres kattanás és egy tompa zörej hallatszott: Audrey kulcsra zárta az ajtót.

– Nyisd ki ezt a szaros ajtót, mielőtt még…!

Audrey az ágyából kinyúlva nagy nehezen elfordította a kulcsot.

Az ajtó hirtelen kitárult és a sötét kis alkóvot elárasztotta a lépcsőfeljáróból beözönlő fény. Audrey először a húga kezében lévő, gőzölgő kávéscsészét pillantotta meg.

– Azt nekem hoztad?

– Nem, de itt van, tessék, megihatod – felelte mogorván Dee.

Audrey hálásan fogadta a forró italt, felült az ágyban és egy nagyot kortyolt belőle. Felpillantott a húgára, aki az ajtóban állva, keresztbe font karral és homlokát ráncolva mustrálta a szobáját.

Dee munkába indult. Menetkészen állt fekete kiskosztümében, finom nappali sminkben és frissen mosott hajjal. Manapság már csak nagyon ritkán látta Deet lezser, hétköznapi cuccokban. Olyankor szinte fel sem ismerte. Mint az öltönyös tanárokat a szupermarketben, akik iskolán kívül mackónadrágot meg pulcsit viselnek.

– Nincs olyan nagy rendetlenség. A látszat csal – védekezett Audrey.

A tárolóból kialakított kis szobát egy beépített szekrény és egy ágy tette még szűkösebbé. A padlót könyvekből és papírokból álló tornyok, és többrétegnyi ruhakupac borította. A látszat nem csalt: az ajtón át beözönlő fény tökéletesen megvilágította a szobájában uralkodó káosz minden részletét.

– Én csak azon csodálkozom, hogy milyen gyorsan tudod leamortizálni – mondta Dee.

– Én inkább azon csodálkoznék, ha nem így nézne ki egy közel harmincéves nő szobája, aki kénytelen belezsúfolni az életét egy ekkora lukba.

– Erről jut eszembe…

– Úristen, Dee! – vágott közbe Audrey. – Hányszor mondjam, hogy nem szoktam felhozni senkit!

– Másról van szó. Igent mondtunk egy ajánlatra. Tíz perce beszéltem a vevővel. Öt kilót adna érte, ami jóval több, mint amennyire becsültük. Különösen ebben a gazdasági helyzetben.

Audrey gyomra összeugrott.

– Szuper! Gratulálok! – mondta.

– Köszi! – felelte Dee és önkéntelenül elmosolyodott. – Igen, szuper, de van egy feltétele. Ő már eladta a házát, és az ő vevője sürgősen be szeretne költözni, úgyhogy neki is sürgős. Kábé tegnap lenne jó neki. Szóval abban egyeztünk meg, hogy három hét alatt kipakolunk és megyünk.

– Három hét?!

– Durva, mi?!

– De még nem is találtál új helyet, vagy talán igen?!

– Nem, még nem – felelte Dee, miközben egyik kezével az ajtókeretet tapogatta, mintha valami hibát keresett volna az illesztésben. – Addig Alan és én ellakhatunk a szüleinél. Felajánlották a vendégszobát.

– Ó!

– Te meg valamelyik barátodnál, amíg…

– Ne aggódj! – felelte Audrey –, megoldom.

– Majd én is kérdezősködöm a munkahelyemen. Hátha van valakinek egy kiadó szobája. És ha kell segítség a kaucióval…

Audrey kapásból nemet intett, és Dee elhallgatott.

Hallani sem akart arról, hogy a húga anyagilag támogassa, főleg most, hogy két hét múlva már a harmincat tölti. Épp eléggé kínos volt neki az is, hogy eddig nála lakott.

– Semmi gond. Meg tudom oldani. Indulnom kell! – Audrey felrántotta a takaróját és kipattant az ágyból. – Mennyi az idő?

– Tudod – mondta Dee –, arra gondoltam, hogy jobb is lesz így.

Audrey a kávé keserű utóízét érezte a szájában.

– Segíteni akartalak – folytatta Dee –, de rájöttem, hogy ezzel nem segítek. Az a baj, hogy sosem jártad…

– Hogy sosem jártam ki az élet iskoláját! – fejezte be Audrey a húga helyett. Kismilliószor hallotta már tőle. – Elkényelmesedtem! Meg kellene küzdenem a dolgaimért! Nos… – Felállt, és visszanyomta a félig kiivott kávésbögrét Dee kezébe, aki hátrahőkölt, nehogy a fehér blúzára fröccsenjen –, három hét múlva hajléktalan leszek, úgyhogy ez majd feladja a leckét rendesen, nem igaz?

– Jaj, ne csináld már! – forgatta Dee a szemét.

– Nem, nem! Neked van igazad. Neked mindenben tökéletesen igazad van! – folytatta Audrey, miközben dühösen beágyazott és elrendezte a párnákat. – Totál elkényelmesedtem! Ezen a két négyzetméteren, amit a húgocskám nagylelkűen kiadott nekem! Meg a melóban! Igazi álommeló lenne, ha nem kívánnám a hátam közepére! Heti negyven óra, amivel kábé annyit keresek, amiből törleszteni tudom a diákhitelem, amit arra a mesterdiplomára vettem fel, aminek semmi hasznát nem veszem. – nézett a húga szemébe.

– Kellemetlen az igazság. Meg sem akarod hallgatni. Soha nem is akartad. Mert nehezen lenne összeegyeztethető a nagyratörő vágyaiddal, amelyeket csak mantrázni tudsz, de nem teszel értük semmit.

– Mit akarsz mondani, Dee? Hogy megbuktam az élet iskolájában?

– Csak az tud megbukni, aki legalább próbálkozik.

– Kiváló motivációs idézet! Poszterre vele! Szerkesztesz hozzá egy naplementét és már árulhatod is az eBayen. Meggazdagodnál belőle.

– Audrey, kiforgatod a szavaimat.

– Nem igaz, hogy nem próbálkozom, Dee! Igenis próbálkozom és nagyon is keményen!

– Tényleg?

– Igen!

Dee kinyújtotta bal karját és az elegáns ezüstóráját Audrey felé fordította.

– Baszki! – kiáltott fel Audrey.

Elaludt. Méghozzá nagyon csúnyán. Már egy órája a szerkesztőségben kellene lennie.

Kihagyta a reggeli zuhanyzást és taxit hívott, bár nem nagyon engedhette meg magának. Így viszont sikerült beérnie 9:30-ra. Beesett egy úgynevezett „azonnali értekezlet”-re. A ThePaper.ie szerkesztőségét egy Hive névre hallgató közösségi munkahelyről irányították a Leeson Streeten. A trendi co-working irodában az alapszínek domináltak, az íróasztalok között babzsákfotelek hevertek, a pultokon gyümölcs és ásványvíz sorakozott. Az itt dolgozók többsége biciklivel járt.

Audrey csapata, az Ents már egy hatalmas konferenciaasztal körül gyülekezett, amit a régi internetböngésző után AltaVistának neveztek. Meg volt győződve róla, hogy a csapatban ő az egyedüli, aki tudja, hogy az mi is volt eredetileg. Attól, hogy – koránál fogva – még használta is, egyenesen beájulnának!

Az asztal körül mindenki lehajtott fejjel, elmerülten nyomkodta a telefonját. Audrey gyorsan elfoglalta a két szabadon maradt szék egyikét az asztalfőnél és ő is elővette a mobilját. Már csak Joelre, a főnökre vártak.

Egy új e-mailje érkezett. Joeltől jött, aki írásban kegyetlen tudott lenni. Az üzenet pusztán egy szóból állt. Csupa nagybetűvel, mondatvégi írásjel nélkül:

ELKÉSTÉL

Három perce küldte. Audrey meg akart fordulni a székében, hogy körülnézhessen, honnan figyeli őket Joel, de felesleges volt, mert ha látta bejönni, akkor most is figyeli. Amúgy sem volt rejtély, honnan. Joel megfigyelőpontja az irodája volt: egy kis üvegkalitka, amely az 1-es szint felett, középen helyezkedett el. Joel egyszemélyes birodalma.

Audrey törölte a mailt, majd néhány gyors ujjmozdulattal egy új appot töltött le a telefonjára. Daft, az ingatlankereső alkalmazás.

Csupán három hét. Három hete van arra, hogy találjon egy helyet, amelyet meg is tud fizetni, és lehetőleg nem emlékeztet egy drogtanyára. Audrey pontosan tudta, milyen árakra számíthat. Látta az összes dokumentumfilmet: frissdiplomások többedmagukkal emeletes ágyakon. Garzonlakások, amelyekben a komfortot az jelenti, hogy fel sem kell állnod a vécéről, ha meg akarod mikrózni a kajádat. Ötvenes sorokban, a húszas éveikben járó fiatalok engedelmesen várakoznak a hivatal előtt, és méregetik a versenytársaikat, valahányszor egy elfogadható ingatlan megjelenik a hirdetésekben. Egy kis fejszámolás után beírt egy olyan összeget a keresőbe, amit még ki tudna fizetni anélkül, hogy éhen halna. Az egyetlen találat egy stillorgani ház kiadó szobája volt. Egyetlen kép sem volt feltöltve, amiből arra lehetett következtetni, hogy fertelmes állapotok uralkodtak benne. A hirdetést csak öt napja töltötték fel, mégis több ezren kattintottak már rá.