Melanie Golding

IDEGEN BŐRBEN

Melanie Golding

IDEGEN BŐRBEN

A mű eredeti címe

The Replacement

Copyright © Melanie Golding 2021

Hungarian translation © Tóth Bálint Péter

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TÓTH BÁLINT PÉTER

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 639 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Édesanyámnak, Marynek

1. fejezet

Az ablakhoz lép, kinéz a fövenyre

S a vízre a fövenyen túl;

S szeme a messzibe villan;

S tüstént egy sóhaj feltör,

S tüstént egy könnycsepp lehull

A gyász-fátyolos szemből

S a szívből, mit gyász tölt meg,

Mély, mély sóhaj,

Furcsa-hűs szeméért a kis sellőnek,

S hajáért, mi aranylón csillan.

Matthew Arnold:

Az elhagyott sellő (1849)

MOST

Leonie

December 21., péntek

Leonie megérinti a kirakatot. Az üveg hideg; kis, húsos tenyerének ott marad a lenyomata, amikor elveszi. Ezen jót derül, és újra az ablakra nyomja a tenyerét, majd ismét, ami kicsit arra emlékezteti, amikor krumplival nyomdázik a konyhaasztalnál, idővel azonban már a krumpli sem kell neki, és egyenesen az ujját dugja a festékbe. Most figyelmesen végigköveti az ujja hegyével a keze nyomának a körvonalát, mielőtt még eltűnne.

– Nézd, mama! Fesztek – közli.

Mögötte egy magányos kézitáska árválkodik a járdán. Megfordul, odatotyog, és kézbe veszi. Ahogy előbb az egyik, majd a másik irányba néz, az egész teste jobbra, majd balra fordul. Senkit sem lát. A hűvös szél arcon legyinti, amit igencsak kellemetlennek talál, és megtántorodik, a fejéről pedig majdnem lerepül a rózsaszínű bojtos sapka. Két bojt is van rajta, mint egy mackó két füle.

– Mama!

Leonie nem mozdul, csak a homlokát ráncolja. Aztán a járdára borítja a táska tartalmát. Pelenkák és popsitörlők borulnak ki belőle, a szél pedig felkapja a használt pelusoknak szánt zacskókat. Lát még egy kis pénztárcát, egy köteg nyugtát és egy átfúrt, sima kavicson lógó kulcscsomót. Megmarkolja a kavicsot, megrázza a kulcsokat, majd visszaejti a földre. Azután egy félig megevett, a csomagolásába visszacsomagolt müzliszelet után nyúl. Már be is kapta, mire csengőszó üti meg a fülét. Az üzlet súlyos ajtaja nyikorog, ahogy kitárul. Sárgás, meleg fény vetül a kabátujja alól kilógó, a hidegtől elkékült kezére.

Nincs ugyan késő, mégis majdnem besötétedett már; az év legrövidebb napja van. A lányka megindul a boltból áradó fény és a bent álló karácsonyfa felé. Ahogy ellép az idegen mellett, aki félreáll, hogy beengedje, az illető így szól:

– Hol van az anyukád?

Leonie egy fényesen csillogó karácsonyfadísz felé nyúl. Amint meglátja a csokiharangot, elejti a müzliszeletet, hogy szabad legyen a keze.

– Kié ez a gyerek? – kérdezi az idegen, miközben a pult mögül előjön egy másik férfi a kezét tördelve, aggodalommal a tekintetében.

– Mama! – szólal meg Leonie a nyugtalan ábrázatú eladó felé fordulva. Nem ismeri fel. A bizonytalanságtól megremeg az alsó ajka. Azután elengedi a kezében szorongatott, alufóliával bevont díszt, amely összetörik, kiszakad a csomagolása, és apró darabjai szétszóródnak a padlón. Megdermed, ahogy megilletődve végignéz a törmeléken. Úgy tűnik, ettől szomorodik el a leginkább. Behunyja a szemét, az arcát a mennyezet felé emeli, a kezét ökölbe szorítja, és eltátja a száját, amelyből nyolc tökéletes fogacska villan elő.

A vásárló leguggol hozzá, és majdnem megérinti.

– Semmi gond – mondja. – Megtaláljuk a mamát.

Mindkét felnőtt hangos bömbölésre számít. Amikor azonban feltör a kislányból a sírás, alig hallható suttogásként hat, mint a távoli szélsusogás. Leonie arca eltorzul, mintha valóban bőgne, mégis alig szökik ki hang a torkán.

A két férfi összenéz, és pontosan tudja, hogy valami nincs rendben, az adott pillanatban azonban nem a különös sírás a legnagyobb problémájuk. Ahogy a vásárló megsimogatja a lánykát, az ujjai szinte hozzá sem érnek a hátához. Közben egyre csak kapkodja a tekintetét jobbra-balra.

– Nem látta, kivel volt? – kérdezi az eladótól. Leonie kinyitja a szemét, és hangtalanul a képébe bőg. A néma sírás rosszabb, mint ha fülsiketítő üvöltést hallatna. A férfi felegyenesedik, lekap az egyik ágról egy másik csokidíszt, és gyengéden megfogja a kislány egyik remegő kezecskéjét. Kinyitja a pici ujjakat, és az apró tenyérbe helyezi a finomságot. A lányka becsukja a száját, majd ide-oda forgatva megvizsgálja a piros mikulást, miközben próbál rájönni, hogyan is kell kinyitni. Csuklik egyet. A pofija csupa takony.

Ahogy az eladó kinyitja az ajtót, megszólal a csengő. A férfi kilép az utcára, mindkét irányba elnéz, majd a tekintetét az egyre sötétedő égbolt felé fordítja. Végül a járdára borult holmira tekint. Odalép, a lábával odébb tolja a pelenkákat, majd észreveszi a kulcscsomót és a törlőkendőket. Egy telefont vagy egy kártyatartót keresne, amelyben esetleg ott lapul egy személyi igazolvány, de nem lát ilyesmit. A pénztárcában is csak pénzt talál. Felveszi a kézitáskát, hátha előkerül belőle még valami. Az elején van egy cipzáras zseb; kinyitja. Egy szikladarabkának tűnő valami akad a kezébe, közelebbről szemügyre véve azonban megállapítja, hogy valójában kagyló.

Kósza hópelyhek kavarognak a szélben, majd a járdára hullva apró, nedves foltot hagynak maguk után. A távolban fókák szólongatják egymást a habok közt. A hangjuk egészen olyan, mintha emberek sikoltoznának, a férfi azonban fel sem kapja a fejét. Aki itt lakik, megszokja a fókák jellegzetes énekét, mint ahogy a hullámok és a sirályok hangját is.

A tenger sóhajtozva nyaldossa a partot, miközben új formákat rajzol a homokba. A finoman ívelő fodrok másmilyenek, mint előző nap voltak, mint ahogy holnap is máshogy néznek majd ki, miután levonul az apály.

A parton szétterülő víz lassan eléri a félreeső helyen sebtében elásott ruhakupacot. Ahogy a lágyan ringatózó hullámok a ruha redői közé férkőznek, apránként kibomlik egy orkándzseki, mintha virág nyílna a sötétben. A víz idővel felfedi majd egy bakancs talpát is. Az erős kezű dagály később valamennyi ruhadarabot kiássa majd a hevenyészett rejtekhelyéről, hogy aztán idegen partokra sodorja azokat. A bakancs másik fele itt marad két szikla közé szorulva, és senki sem veszi észre tavaszig, amikor a szemétszedők végigjárják a partot.

2. fejezet

MOST

Fürdővíz

December 21., péntek

A víz lassan, több óra alatt tölti meg a kádat. Ahogy emelkedik vízszint, a férfi teste is lebegni kezd, ahogy a benne lévő csekély zsír és levegő egyelőre a felszínen tartja. A csapból folyó víz tiszta. Ahogy vékony sugárban a kádba csorog, elvegyül a férfi vérével, amely a fején található sebből szabályosan lüktetve tör elő, amitől a kádban lévő víz színe élénkvörös lesz, a lábánál pedig fakó rózsaszín. Sokáig tart, amikor azonban megtelik a kád, a véres víz a túlfolyóba jut, amelyen keresztül előbb a tekervényes csőrendszerbe, majd a bérház alatt húzódó csatornába folyik.

A kádban – a férfin és a vérrel kevert vízen kívül – egy törülköző is van. Ez a túlfolyó felé sodródik, és végül a férfi lába, illetve az egyre jobban felgyűrődő anyag eltömi a lyukat. Nincs senki, aki elzárná a csapot, a kádba pedig egyre csak folyik a víz, és hamarosan a mesebeli kifogyhatatlan fazékhoz hasonlóan túlcsordul, elárasztja a fürdőszobát, a linóleum repedéseibe szivárog, majd elkezdi áztatni a padlót, és összegyűlik a benne lévő résekben. A víz- és hangszigetelés ellenére a folyadék utat talál magának. Ahogy egyre gyarapodik, egyre súlyosabb lesz, és a gipszkarton mennyezetre nehezedik. Elég egy aprócska rés vagy egy parányi lyuk, és máris átszakítja.

A lenti lakásban Mrs. Stefanidis épp elfogyasztani készül a fehér kenyérből készített sajtos szendvicsét. Inkább csak érzi, mintsem hallja, ahogy valami leesik, közel az arcához, amikor azonban a kezével megtapogatja az asztalt, semmi rendellenességet nem észlel. Némi értetlenkedést követően az ujjaival ismét megtalálja a tányért, és a szájához emeli a szendvicset. Mivel a makuladegeneráció következtében gyakorlatilag elveszítette a látását, nem veszi észre a plafonról csöpögő és a kenyerét átitató véres víztől rózsaszínű foltot. Épp harapni készül, amikor egy újabb húsos csepp esik le, ezúttal a kezére, mire leteszi a szendvicset.

Ahogy a mennyezeten egyre nagyobb rés keletkezik, a folyadék egyre szaporábban kezd csöpögni az asztal közepére, mint egy rosszul illeszkedő ereszből, miközben a falat, a fehér csipkefüggönyt és a csöpögtetőn száradó csészéket is összefröcsköli. Mrs. Stefanidis megkeresi a mosogató alatt lévő vödröt, kitapogatja, hová érkeznek a cseppek, és a megfelelő helyre teszi az edényt. A kötényébe törli a kezét, majd előveszi a zsebéből a telefont, hogy felhívja a karbantartót. Az időseknek való, nagy nyomógombos mobilon gyorstárcsázza Terryt. Miközben arra vár, hogy felvegye, abban bízik, a férfi nem haragszik majd, hogy a segítségét kéri. Nem tudna senki mást hívni. Az asztalon lévő vödör lassan, de biztosan kezd megtelni. Nemsokára túl nehéz lesz ahhoz, hogy az asszony megemelje. A köténye pamutszövetből készült. Nem veszi észre a rózsaszínű foltokat, amelyeket az ujjai hagytak rajta.

3. fejezet

MOST

Ruby

December 21., péntek

Amint Ruby befordult a sarkon, tudta, hogy nagy szarban van. A terv elvileg tökéletes volt, bár természetesen tisztában voltak vele, hogy szorítani fogja őket az idő, és nem fér bele, hogy késsen a vonat. Így aztán hülyeség volt azt hinni, hogy a nyavalyás az összes nap közül épp aznap időben érkezik majd. Szapora léptekkel indult meg az üzlet felé, ahol ütemesen villogott az előtte álló rendőrautó fénye. Ha a rendőrség kivonult, az rosszat jelentett. Mégis mit művelt Constance, és miért kellett kihívni a rendőröket? A dolognak feltűnésmentesnek kellett volna lennie: elvileg senki sem tudhatott arról, hogy egy ismeretlen kislányt átadnak valakinek egy kihalt kisváros mellékutcájában. Az egészet gondosan eltervezték, hogy az édesanya észrevétlenül eltűnhessen. Ha pedig valaki értesítette a rendőrséget, az egésznek annyi, még mielőtt egyáltalán sor kerülhetett volna rá. Vajon Constance annyira kétségbe volt esve, hogy inkább kockáztatott, és magára hagyta Leonie-t, mielőtt Ruby odaért volna? Figyelembe véve, milyen lelkiállapotban volt a nő néhány napja, Ruby biztosra vette a választ. Több nyugtalanító gondolat is végigfutott az agyán: hogy Leonie netán egy kocsi alá szaladt, vagy az anyját követve a tengerbe fulladt. Mindössze tíz percet késett, de nem is a saját hibájából, hanem az átkozott vonat miatt.

Szúrt az oldala, és úgy érezte, már órák óta fut. Pedig körülbelül mindössze tíz perc volt, ami nem is sok idő. Épp elég idő meghalni, jutott eszébe önkéntelenül is, mielőtt bármit is tehetett volna a gondolat ellen.

Az üzletből épp kilépett egy rendőrnő, az egyenruha látványától pedig Ruby hirtelen rosszul lett. Egy futó másodpercig azt hitte, Joanna az, de aztán meggyőzte magát, hogy kizárt: ő ugyanis a nyolcvan kilométerre fekvő Sheffieldben élt és dolgozott. Ráadásul Joanna immár nem is hordott egyenruhát, nyomozó volt, nem járőr.

– Jó estét, hölgyem! – szólalt meg a nő. – Miben segíthetek?

A kirakatüvegre ragasztott hirdetések közötti réseken keresztül Ruby látta, ahogy az eladó épp a pultra emeli Leonie-t.

– Megvagyok, köszönöm – felelte, miközben azon tűnődött, vajon a kislány jól van-e, és nem történt-e semmi baja. Megpróbált ellépni a járőr mellett, és már nyúlt is a kilincs felé, de a nő elállta az útját.

– Sajnos most nem mehet be – közölte. – Történt egy kis incidens.

Odabent egy másik rendőr azt a kézitáskát tartotta a kezében, amelyet Constance vitt magával, és a gyerekkel együtt Rubynak adott volna. A férfi tüzetesen átvizsgálta, egyesével elővette belőle a különféle tárgyakat, majd a pultra helyezte azokat. A lány se a boltban, se az utcán nem látta Constance-t. Ekkor Ruby fülét megcsapta a hullámzás hangja a háta mögül, és a legszívesebben megfordult volna, hogy körbehordozza a tekintetét a vízen, vajon megpillantja-e a hajót, amely Constance állítása szerint érte jött, mégsem merte megtenni. Még ha ott is lett volna, a sötétben Ruby valószínűleg nem vette volna észre. Abból, amit Constance mesélt neki, tudta, hogy a családja meglehetősen egyszerű körülmények között él. A lány úgy képzelte el őket, mint holmi tengerjáró amishokat, akik nem használnak se áramot, se modern eszközöket, és úgy élnek, mint száz évvel korábban.

Különös, szinte zenei hang ütötte meg a fülét a part felől a távolból, amelyet a szél azonnal el is kapott, amint felharsant. Elképzelhető, hogy egy hajókürt szólt, de lehet, hogy csak a szél volt, ahogy a sziklák között fütyült a tengerparton.

Ruby a rendőrre meredt.

– Kérem, álljon félre! Be szeretnék menni. Az ott az én kislányom. – Ahogy elhagyták a szavak a száját, rájött, hogy tényleg az övé. Ugyan nem biológiailag, ám a lényeget tekintve mégis igaz volt a kijelentés. Ő most már az enyém. Ahogy ez tudatosodott benne, kihúzta magát, és büszkeség töltötte el.

Ruby a nyakát nyújtogatva megpillantotta Leonie-t, akinek értetlenkedés tükröződött a tekintetében. Közben újból megpróbált az ajtóhoz férni. A kislány még nem vette észre, Ruby pedig annyira megölelgette volna, és elmondta volna neki, hogy minden rendben lesz. Mégsem tudott bejutni, a rendőrnő ugyanis még mindig elállta az útját.

– Maga az anyja? – kérdezte.

– Igen – válaszolta Ruby. A magas, mégis halk hangját meghallva attól tartott, hogy a kijelentés inkább kérdésként hatott. Megköszörülte a torkát. – Bemehetnék, kérem? Meg fog ijedni. – Mégis mikor érkezhettek ki a rendőrök? Csak tíz perce. Legfeljebb húsz. Az egyáltalán nem sok idő.

A rendőrnő tett egy lépést felé, amitől Ruby meghátrált.

– Megkérem, hogy fáradjon erre, hölgyem! Máris beszélhet az illetékessel. – Azzal az egyik kezét felemelve a rendőrautó felé tessékelte Rubyt, el az üzlettől.

– Nem mehetek oda hozzá? – kérdezte a lány, miközben hátrasandított a válla fölött az ablakon keresztül. – Ugye nincs baja? Biztonságban van? – Mégis hogyan magyarázza meg? Még a tíz perc is megbocsáthatatlan. – Sajnálom, csak egy pillanatra engedtem el a kezét, és máris elszaladt. Nem tudtam, merre ment.

A bűntudat valósággal letaglózta Rubyt. Könny szökött a szemébe, a torkában lévő gombóctól pedig nyelni sem tudott. A rendőrnő kifejezéstelen arcát fürkészte, mégsem tudott belőle kiolvasni semmit. Se együttérzést, se azt, hogy megértené. Akkor belenyilallt a felismerés: nemcsak a szőke haj és az egyenruha miatt hitte azt, hogy Joanna az, hanem volt benne valami kellemetlen, ami őrá emlékeztette. A kimért, távolságtartó viselkedés, és ahogy Rubyt vizsgálta, mintha valami másik fajt, egy rovart vagy egy földönkívülit vett volna szemügyre.

– Ha megtenné, hogy a kocsiban várakozik – közölte a nő. Ha megtenné. Egyértelmű volt, hogy nincs más választása.

– Most letartóztatnak? Semmi rosszat nem tettem. Véletlenül történt. Nem szándékosan csináltam.

A rendőrnő kinyitotta a járőrkocsi ajtaját, és intett Rubynak, hogy szálljon be. Amikor az adóvevője recsegve életre kelt, lejjebb tekerte a hangerőt.

– Vannak gyermekei? – szegezte neki a kérdést Ruby.

– Ha megtenné.

Ruby jobbnak látta engedelmeskedni. Beszállt a hátsó ülésre, és mozdulatlanná dermedve, összezárt térddel meredt a szeme magasságában lévő fejtámlára.

– Csak egy pillanat, hölgyem.

Ahogy becsapódott az ajtó, a sötétség körülölelte. Miután a rendőrnő eltávolodott, Ruby elkezdett matatni az ajtóval, hátha meg tud valahogy szökni. Ahogy meghúzta az ajtónyitót, kicsúszott a kezéből; belülről nem lehetett kinyitni. Bizonyára félreértés az egész, hiszen nem lett volna szabad bezárni, nem igaz? Hiszen nem is csinált semmi rosszat.

Látta, hogy a boltban egymással beszélget az eladó és a rendőr. A kirakathoz hasonlóan az ajtót is plakátok és matricák borították, így aztán alig látszott valami a bent lévők arcából és gesztusaiból. Amikor a rendőrnő az ajtóhoz ért, és benyitott, egy pillanatra feltűnt Leonie, aki a pulton üldögélve csokit majszolt egy aranyszínű papírból. Egy csokidísz volt az. Valaki nyilván kibontotta neki. A kislány teljesen belefeledkezett az evésbe; előbb gondos mérlegelés után kiválasztotta a megfelelő darabot, majd óvatosan az ujja közé vette, aztán egészen szélesre tátva a száját, bekapta, még mielőtt azonban lenyelte volna, máris a következő falatért nyúlt. Ruby megkönnyebbülve behunyta a szemét. Annak ellenére, hogy meglátszott a pofiján a könnyek nyoma, Leonie-nak nem esett bántódása. Csak ez számított. Úgyis minden rendben lesz.

Amikor becsukódott az üzlet ajtaja, Ruby ismét alig látott valamit. Annyit tudott csupán kivenni, hogy a rendőrnő neki háttal állva beszél a társával, majd a férfi fogja az adóvevőjét, és beleszól valamit. Azután az ő irányába fordította a tekintetét, bár nem hitte, hogy a fényviszonyok miatt bármit is látott. Megigazította a szoknyáját, bekente a száját egy kevéske ajakírral, és mélyeket lélegezve próbált megnyugodni. Elérkezett a próbatétel ideje. Nem hitte volna, hogy ilyen hamar sor kerül rá, és egyáltalán nem érezte, hogy készen állna rá.

Nagy levegőt vett. A kislánynak nincs senkije rajtam kívül. Muszáj megtennem. Muszáj megpróbálnom. Kintről valami hangot hallott a távolból, a víz felől. Hosszan tartó, harsány vonyítás visszhangzott az öbölben. Ezúttal tudta, mit hall. A fókák szólongatták egymást. Eltűnődött azon, vajon mit mondhatnak egymásnak. Eszébe jutott az altatódal, amelyet Constance-tól tanult, miközben Leonie-nak dúdolta: Ionn da, ionn do, ionn da, od-ar da. Constance A fókalány öröménekének hívta. A cím egyáltalán nem illett az adott helyzethez, a dallam pedig egészen máshogy csengett most Ruby fejében.

Ekkor két jármű érkezett az üzlethez: egy másik járőrkocsi, amely az út túloldalán húzódó védőgát mellett állt meg, és egy nagyobbfajta, fekete autó, amely közvetlenül odaparkolt a rendőrautó mögé, amelyikben Ruby ült. Az oldalsó visszapillantó tükörben látta, ahogy egy nadrágkosztümbe öltözött nő kiszáll belőle, és belép a boltba. Nem sokkal később kijött, és Leonie-t vezette kézen fogva.

Ruby elkezdte csapkodni az ablakot, miközben a kislányt szólongatta fennhangon. Leonie felkapta a fejét a lármára.

– Mama – mondta, mégis rossz irányba fordult, és a válla fölött az üzlet felé nézett.

– Itt vagyok, drágám! – kiabálta Ruby. – Megjöttem érted. Kislányom! Itt vagyok. – Ahogy a nadrágkosztümös nő beemelte a lánykát a fekete kocsiba, elcsuklott a hangja. Észre sem vett. Azt hiszi, mindketten cserben hagytuk. Ruby szeme ismét könnybe lábadt. Ahogy a körmét a tenyerébe mélyesztette, piros félköríveket vájt a húsába, mégis alig érezte.

Ahogy kinyílt a rendőrautó túloldali ajtaja, Ruby összerezzent. Nem érzékelte, hogy bárki is közeledne. Odafordulva a nadrágkosztümös nővel találta magát szembe. A nagydarab, szemüveges, rövid hajú nő beszállt, majd becsukta az ajtót. Vajon ki maradt Leonie-val? Talán az egyik zsaru. Egyvalami volt csak biztos: ők nem hagyják magára a gyereket.

– Üdv! A nevem Diane, és a gyámhatóságtól jöttem. Maga a kislány édesanyja, igaz?

Ruby bólintott.

Diane elővett egy kis jegyzetfüzetet és egy tollat.

– Hogy hívják?

– Constance-nak.

A hazugság még azelőtt elhagyta a száját, hogy egyáltalán végiggondolta volna, mit is mond. Amint azonban elhangzott a név, megnyugodott. Ebben a helyzetben ez tűnt a legészszerűbbnek. Elvégre gyakorlatilag Constance volt Leonie szülőanyja. Ami pedig még fontosabb volt, Rubyval ellentétben Constance-nak nem volt hivatalos személyazonossága, és a rendőrségi nyilvántartásban sem szerepelt. Constance láthatatlan volt a hatóságok és a társadalom számára, mint ahogy Leonie is, az ő anyakönyvezetlen, láthatatlan kislánya.

4. fejezet

MOST

Joanna

December 21., péntek

Joanna Harper nyomozó őrmester intett Steve Atkinson járőrnek, aki a kezében tartotta az ajtótörő kost. A férfi gyakorlott mozdulattal megcélozta a fekete hengerrel a zárat, majd kellő erővel rásújtott.

Miután a hetes számú lakás ajtaja kivágódott, Joanna óvatosan levegőt vett, mivel nem akarta, hogy megcsapja a holttest szaga, amint ugyanis a jellegzetes bűz befészkelte magát az ember orrába, nehezen lehetett tőle szabadulni. Szerencsére ezúttal csak az átázott padlóból áradó nedvességszagot érezte. Két mentős és a karbantartó, Terry várakozott velük a folyosón. A nőnek eszébe jutott a véres vízzel teli vödör, amelyet a férfi az előbb mutatott neki, és kénytelen volt kicsit összeszedni magát, mielőtt belépett volna. Fekete edzőcipője cuppogott az előszobaszőnyegen.

Joanna még korábban megkérdezte a karbantartót, mit tud a lakóról, Mr. Gregor Franksről.

– Azt hiszem, egyedülálló fickó. Bőven van pénze. Ha jól tudom, valami sales menedzser, vagy lehet, hogy részvényekkel foglalkozik.

– Hány éves?

– Szerintem harminc körül lehet.

– Mikor látta legutóbb?

Terry elgondolkozott.

– Nem tudnám megmondani. Jó ideje már. Talán két-három éve. Csak akkor szoktam találkozni a lakókkal, ha hívnak. Ő sosem keresett.

– Jól tudom, hogy magának van kulcsa Mr. Franks lakásához? – szólalt meg Atkinson. – Mégsem nézett rá, amióta jelentették az ázást.

Terry a lábuknál lévő vödörre meredt.

– Nem tudtam, mire számítsak. Mindig is irtóztam a vértől. Nekem is hívhatnák a mentőt, mert biztos, hogy elájulnék.

Miután felmentek a hetedik emeletre, Joanna megpróbálta kinyitni a zárat, a kulcs azonban nem illett bele. Valószínűleg Franks kicserélte. Joanna bekopogott, majd még egyszer, aztán erélyesen felszólította a férfit, hogy nyissa ki az ajtót. Időközben Atkinson a földre dobta a súlyos táskáját, kinyitotta, és elővette az ajtótörőt.

A lakásban már Joanna ment elöl. Mivel csak a beázásról tudtak, a lakó pedig ismeretlen volt a rendőrség számára, óvatosan lépdeltek. A vér mennyiségéből kiindulva szinte bármi történhetett: akár több áldozat is lehetett a lakásban, netán az elkövető még a helyszínen tartózkodott, vagy akár egy súlyos baleset is történhetett. Mint ahogy az is elképzelhető volt, hogy semmit sem találnak. Amikor Joannát a helyszínre küldték, az ügyeletes tiszt csak találgatott.

– Lehet, hogy nem is vér az, hanem lakk, festék vagy rozsda. Ha pedig mégis vér, elképzelhető, hogy baleset történt, az illető pedig bement a kórházba, csak épp elfelejtette elzárni a csapot.

– Vagy az is lehet, hogy rituális áldozatot mutattak be, és a vér egy birkáé vagy valami hasonló.

– Csak annyit tudunk – felelte Murray mogorva hangon az adóvevőn keresztül –, hogy van egy vödrünk, benne látszólag véres vízzel. Semmi egyébről nincs tudomásunk, se holttestről, se fenyegető üzenetről, se eltűnt vagy sérült személyről. Menj oda Steve-vel, és derítsétek ki, mi a helyzet! Ha komoly, azonnal küldök erősítést.

– Jól gondolom, hogy azért küldesz engem, mert nincs másik ember?

– Nem jársz messze az igazságtól. Rengeteg egyéb feladatunk van, és miközben beszélünk, csak egyre több lesz belőlük. A fegyveres embereim egy belvárosi késelésnél vannak, a többi egység pedig mással van elfoglalva. Mentő is érkezik majd, de közölték, hogy előbb biztosítanunk kell a helyszínt, ők csak azután hajlandók bemenni.

– Értettem.

Karácsony előtt néhány nappal a rendőrség mindig le volt terhelve, a helyzet pedig évről évre csak romlott. Mivel az állomány jó része szabadságra ment, a készenlétisek töredéke, a diszpécserek fele és néhány tiszt, mint például Joanna és Murray, állt csupán rendelkezésre.

– Ja, és Joanna! Vegyetek golyóállót!

– Ezek szerint tényleg semmiség az egész – méltatlankodott a nő, miközben belebújt a súlyos mellénybe, majd kiment az utcára, és beszállt Atkinsonnal a járőrkocsiba. A társaihoz hasonlóan ő is élvezte, ha panaszkodhat, igazság szerint azonban titkon örült neki, amikor a megfogyatkozott állomány miatt hasonló feladatokkal bízták meg. Eredetileg azért váltott, és állt nyomozónak, mert azt hitte, jobban tetszik majd neki ez a fajta munka. Tudta, hogy sosem fogja elárulni Murray-nek, mégis mint kiderült, sokkal boldogabb volt, amikor golyóálló mellényt kellett vennie és ajtókat kellett betörnie.

– Mr. Franks!

Joanna lassú léptekkel haladt végig az előszobán, majd benyitott a nappaliba, ahol hideg és sötét fogadta, mivel a vízzel együtt az áramot is lekapcsolták. A zseblámpája fényénél megállapította, hogy a lakásban alapvetően rend és tisztaság van. A sarokban álló kanapé karfáján egy pirítósmorzsával borított tányér egyensúlyozott, valamint egy félig megivott csésze tea. A fal mentén egy játékokkal teli dobozt látott.

A konyhapulton egy nyitott csomag kenyeret talált. Fogta a szélső szeletet, megtapogatta, majd meg is szagolta. Enyhén szikkadt volt már. Az egyik konnektorba dugva mobil töltődött. A nő megérintette a képernyőjét, a készüléket azonban kikapcsolták. A mellette lévő pénztárcában talált egy jogosítványt; megvizsgálta. A képen szereplő férfinak kedves tekintete, enyhén borostás arca és ugyanolyan sűrű, hullámos haja volt, mint Atkinsonnak tíz évvel korábban.

A szomszédos szobában egy bevetetlen franciaágyat talált, a sarokban pedig egy bölcsőt, a benne lévő matracon lepedőt, a végében pedig egy összegyűrt kisbabahálózsákot, amely úgy nézett ki, mintha épp akkor emelték volna ki belőle a gyereket. A sarokban egy virágmintás nyári ruha hevert, rajta pedig egy fél pár rózsaszínű, fehér csipkés babazokni. Joanna körbehordozta a tekintetét a helyiségen, majd benézett az ágy alá, ahol mindössze egy kagylókkal teli dobozt talált.

– Tiszta – közölte a társával.

A másik hálószobában makulátlan rend fogadta; az ágytakarón sehol egy ránc, nemhogy akár egyetlen kósza holmi a padlón. Ahogy kinyitotta a ruhásszekrényt, Joanna gondosan kivasalt ingeket és nadrágokat talált, szín szerint sorrendbe rakva egymás mellett.

– Tiszta – mondta ismét.

A közlekedőben állva a két rendőr az utolsó helyiség ajtaja felé fordult. Atkinson lassan elfordította a kilincs gombját, az ajtó azonban nem nyílt ki.

Joanna ökölbe szorított kézzel bekopogott.

– Mr. Franks! – mondta fennhangon. – Gregor! Hall engem? A nevem Joanna. A rendőrségtől jöttem. Kérem, nyissa ki az ajtót!

Az a fajta bántó csend telepedett rájuk, amelyben az ember abban bízik, hátha mégis megüti valami hang a fülét. Csakhogy semmi sem hallatszott.

– Most be fogjuk törni az ajtót, Mr. Franks! – közölte a nő. – Álljon félre!

Atkinson megmarkolta az ajtótörőt. Joanna félreállt, a társa pedig megcélozta a kilincset, majd rásújtott.

Elég volt egyetlen jól irányzott csapás, és az ajtó máris a zsanérjain himbálózott. A fehér csempével borított fürdőben minden csupa vér volt, a véres vízzel csordultig telt kádban pedig egy sápadt férfitest feküdt. Atkinson köhintett, valószínűleg azért, hogy leplezze a viszolygását. A látszólag ép és mozdulatlan test teljesen fehér volt, kivéve az elkékült, márványos mintájú kezét és lábát. Az arca békésnek tűnt, a szeme csukva volt. A látványtól Joannának a gombócos céklaleves jutott az eszébe, és nagyot kordult a gyomra. Szándékosan nem ebédelt, hogy annál jobban essen a vacsora, bár most úgy tűnt, azt is kénytelen lesz kihagyni.

– Találtak bármit? – kérdezte az egyik mentős.

– Egy testet – felelte a nő. Benézett az ajtó mögé, hogy meggyőződjön róla, nincs-e ott valaki, aki netán rájuk akarna támadni, bár ezt csak megszokásból csinálta. Ösztönösen is pontosan tudta, hogy a férfi egyedül van. – Biztonságos. Bejöhetnek.

Joanna nem látta az illető csuklóját, csak a kézfejét. Készenléti rendőrként az évek során néhányszor találkozott már hasonló látvánnyal, mégsem lett semmivel sem könnyebb. Mégis mi vitte rá a férfit, hogy ezt csinálja?

– Ő a lakás tulajdonosa? – kérdezte Atkinson.

Joanna visszament a konyhába a jogosítványért. Összehasonlította a hallottnak tűnő illetőt a képen láthatóval. Megmutatta az iratot a társának is, aki bólintott.

– Ő az.

A két mentős óvatosan lépett a fürdőbe, nehogy elcsússzon a véres vízzel borított csempén. Az egyikük letérdelt a kád mellé.

– Mr. Franks, hall engem? – Megérintette a férfi homlokát, majd megfordította a hozzá közelebb eső karját, hogy láthatóvá váljon a csuklója. Joanna egy mély vágásra számított, és arra, hogy később majd megtalálják a borotvapengét is, amely a test alá csúszott, miután a férfi elveszítette az eszméletét. Csakhogy semmiféle külsérelmi nyom nem látszott: a csuklót borító bőr teljesen ép volt. A mentős a másik kezét is megnézte, de azon sem láttak vágást.

– Hol vérzik? – szegezte neki a kérdést Joanna.

– Egyelőre nem tudom megállapítani. Valószínűleg valahol hátul. – Az ujjaival kitapintotta a férfi ütőerét, majd a mellkasához hajolt. Amikor felegyenesedett, az arca nedves volt. – Még él.

Ez igencsak meglepte Joannát, aki önkéntelenül is megszegte a rendőrök első számú szabályát, azt feltételezte ugyanis, hogy Franks halott, mivel több óra eltelt már az ázás észlelése óta, a lakásban dermesztő hideg volt, a férfi temérdek vért veszített, és egy teli kád vízben feküdt. Leginkább mégis azért hitte ezt, mert egészen úgy nézett ki, mint egy holttest, márpedig abból nem keveset látott már a munkája során.

A mentős kiemelte Gregor fejét a vízből.

– Fejsérülés. Abból vérzik.

Joanna fogta az adóvevőjét.

– Helyzetjelentés a New Park lakópark északi toronyházában lévő hetes számú lakásban történtekről. Találtunk egy sebesült férfit, ismétlem, találtunk egy sebesült férfit, aki azonnali ellátásra szorul. Fejsérülést szenvedett, és sok vért veszített. Nincs magánál, de életjeleket mutat.

– Vettem – válaszolta Murray őrmester az adóvevőn keresztül. – Van esetleg gyanúsított a lakásban?

– Nincs. Egyelőre nem egyértelmű, mi történt valójában, és felmerül-e egyáltalán az idegenkezűség. Jelentkezem, ha bármi kiderül.

– Vettem. Várom a további jelentést.

– Most ki fogjuk emelni a kádból, Gregor – szólalt meg a mentős. – Hall engem, Gregor?

A férfi feltűrte a felsőruhája ujját, majd kihúzta a dugót, hogy lefolyjon a kádból a víz, azután Atkinsonhoz fordult.

– Hozzon egy takarót vagy valamit! Mondjuk, a paplant az ágyról. Aztán segítsenek kiemelni! Mindkettejükre szükségünk lesz, hogy biztonságosan meg tudjuk mozdítani.

Miközben a kihűlt, rózsaszínű víz lassan a lefolyóba távozott, a két rendőr a padlóra terítette a takarókat. Joanna a férfi tarkója alá tette a kezét, miközben négyen egyszerre megemelték. Igencsak meglepődött, amikor valami szivacsosat érzett a tenyerével, a férfi koponyája ugyanis ahelyett, hogy sima és kemény lett volna, inkább ázott piskótához hasonlított.

5. fejezet

MOST

Ruby

December 21., péntek

Most, hogy a gyámügyes nőnek azt mondta, Constance-nak hívják, Ruby arra számított, Diane tesz majd valamiféle megjegyzést. Amikor Ruby először találkozott Constance-szal, ő tett. Szokatlan név volt, ósdi.

Miután Diane felírta magának, hideg tekintetét Rubyra emelte.

– És hogy hívják a kislányt?

– Nem mondta el? – kérdezett vissza Ruby. – Pedig általában nem ilyen félénk. Bárkivel szívesen elbeszélget, sőt el is megy az illetővel. Egyáltalán nincs veszélyérzete. Ezért is veszítettem el. Meg azért is, mert fürge.

Csak nyugodtan, mondogatta magában. Csak annyit kell tennie, hogy megszerzi Leonie-t, aztán eltűnik vele, még mielőtt a rendőrség vagy a gyámhatóság rájönne, hogy valami szokatlan történt.

– Gyorsan kiértek a rendőrök, igaz? – érdeklődött. Csak remélni tudta, hogy a hangja inkább közvetített csodálatot, mintsem számonkérést. – Biztos a közelben járőröztek, ami igencsak megnyugtató.

Diane pislogott egyet.

– Mi a kislány neve?

– Jaj, elnézést! Leonie – válaszolta betűzve. A nő felírta.

– És a vezetékneve?

– Az enyém vagy az övé?

– Minkettőjüké.

Ruby egy pillanatra elhallgatott, amiért a legszívesebben bokán rúgta volna magát. Diane ráemelte a tekintetét, miután neki is feltűnt a habozás.

– Douglas. Mindkettőnknek. – Muszáj volt ezt mondania, a sajátját, a Harpert mégsem adhatta meg. Amilyen balszerencsés, az egyik rendőrnek biztosan feltűnne a névazonosság, és rákérdezne, nincs-e valami köze az egyik sheffieldi munkatársához.

Diane lebiggyesztette az ajkát, miközben jegyzetelt. Aztán ismét a lányra nézett.

– És az édesapa?

Ruby behunyta a szemét, és felidézte a férfi arcát, amilyennek az első találkozásukról emlékezett rá, amikor olyan félszegen mosolygott, és elkapta a tekintetét. Megrázta a fejét, hogy szabaduljon az emlékképtől, majd a nőre meredt.

– Nem gondolja, hogy ez kicsit személyes?

A két nő tekintete találkozott. Ruby magabiztos felháborodást igyekezett sugározni, bár nem volt róla meggyőződve, beválik-e a stratégiája. Bizony ügyelnie kellett arra, hogy ne könyörögjön, de ne essen túlzásba, és ne haragítsa magára a másikat, vagy ne ébressze fel benne a gyanút. Néhány másodperc elteltével Ruby inkább félrenézett.

– Sajnálom – mondta immár szelídebb hangon. – Teljesen kikészültem az aggódástól. Igazán nem akartam megbántani. Nem láthatnám a kislányomat?

Diane látszólag eltűnődött. Ahogy végigmérte Rubyt, megpróbálta értelmezni a ruházatát és megítélni őt: drága bőrcsizma, téli szoknya, menő parka. Ruby tisztában volt vele, hogy tetszetős a megjelenése, egyben remélte, hogy a gyámügyes elhiszi róla, az a fajta nő, aki lehet, hogy hibázik, de csak egyszer. Hogy nem az a fajta, akivel foglalkozni kellene. Az első benyomás és az abból származó, egy ember megbízhatóságára és társadalmi pozíciójára vonatkozó, alig néhány másodperc alatt meghozott döntés kritikus volt. A gyámhatóság embereként Diane-nak hatalmában állt csak úgy elvenni Rubytól a kislányt, ha úgy érezte, indokolt. Ruby abban bízott, a nő úgy ítéli meg, erre nem lesz szükség.

Diane kifürkészhetetlen mosollyal fordult hozzá.

– Bizonyára megérti, Ms. Douglas – kezdte –, hogy ha találnak egy magára hagyott kisgyereket egy boltban, ráadásul ilyen időben, és értesítik a rendőrséget, alaposan utána kell néznünk az esetnek. Gyermekvédelmi megfontolásból. Nem lehetünk elég óvatosak. – A nő enyhén oldalra billentette a fejét, amelyen kissé semmitmondó sajnálat tükröződött. Kivárt, hogy a súlyos szavak elérjék a kívánt hatást.

Ruby nagyot nyelt. Gondolkozz!

– Nem hiszem, hogy erre szükség lenne – mondta. – Hadd magyarázzam el! Nem hagytam magára Leonie-t, hanem elveszett. A tengerparton sétáltunk, és a hullámokat néztük. Meg van róla győződve, hogy vicces csak úgy elszaladni. Állandóan ezt csinálja, egész nap, ami igencsak fárasztó. Épp sült krumplit vettem, majd miután kifizettem, és megfordultam, addigra ismét elfutott. Teljesen kétségbeestem, mivel két irányba is szaladhatott, és nyilván rossz irányba indultam el. Azóta kerestem, hogy eltűnt, ami legfeljebb tíz vagy húsz perccel ezelőtt történhetett. Több mindenkit is megkérdeztem. Már én is épp azon voltam, hogy felhívom a rendőrséget, de aztán gyorsan kiértek. Soha eszembe nem jutna elhagyni őt. Felesleges gyermekvédelmi ügyet csinálni az egészből. Elég csak ránéznie: hát nem az időjárásnak megfelelő öltözet van rajta? Nem alultáplált vagy ilyesmi, nem igaz? Csak oda szeretnék menni hozzá, hogy bocsánatot kérhessek tőle. Azt akarom, hogy...

A szavai sírásba fulladtak. Diane odanyújtott egy zsebkendőt. Mintha az arckifejezése is enyhült volna.

– Bárkivel előfordulhatott volna – folytatta Ruby, majd kifújta az orrát. – Nem vagyok rossz anya.

Diane eltette a jegyzetfüzetét.

– Hol lakik?

– Sheffieldben.

– Akkor mit keresett Cleethorpesban? Meglehetősen hűvös van egy kis tengerparti sétához, nem gondolja?

Ruby nagy levegőt vett, mielőtt válaszolt.

– Muszáj kimozdulni, nem igaz? Ha gyereke van az embernek. Nem lehet egész nap bezárva tartani őket.

Diane egyetértően felvonta a szemöldökét. Neki is vannak gyerekei, gondolta Ruby.

A nő alaposan végigmérte, azután kopogott az ablakon, mire valaki kinyitotta az ajtót.

– Beszélek a rendőrökkel, Constance, utána odamehet a kislányához. Rendben?

Ruby szeretett volna köszönetet mondani, de elárasztották az érzelmek, elcsuklott a hangja, és semmit sem sikerült kinyögnie. Tudta, hogy valamit nyilván jól csinált, hamarosan ugyanis találkozhat Leonie-val. Csak óvatosan!, gondolta azonban. Ha bármi furcsaság történne, amikor újra találkozik a kislánnyal, minden hiába volt. Lehet, hogy lecsukják emberrablási kísérletért, vagy mert hamis adatokat adott meg. Elképzelhető, hogy sosem látja viszont Leonie-t.

Néhány perccel később a rendőrnő kinyitotta a Ruby oldalán lévő hátsó ajtót. A lány lába megremegett, ahogy kiszállt, majd összehúzta a kabátját a szél és a havas eső ellen. Valamivel távolabb látta, ahogy épp kiemelik Leonie-t a nagy, fekete kocsiból. A legszívesebben odaszaladt volna, felkapta volna a gyereket, és futásnak eredt volna, tisztában volt azonban vele, hogy a rendőrök és a gyámügyes nő minden mozdulatát figyeli. Ahogy közelebb ért, a kislány felnézett rá, majd miután felismerte, megpróbálta kihúzni a kezét Diane szorításából.

– Jubi mama! – mondta lelkesen Leonie, miközben továbbra is szabadulni próbált.

Ruby nem bírta tovább. Odasietett, felnyalábolta a kislányt, és szorosan magához ölelte.

– Itt van a mama, kicsim! – mondta. – Annyira sajnálom!

– Mama itt. Mama megy – közölte a kislány. Ruby remélte, csak ő érti Leonie szavainak az értelmét: Anya itt volt vele, de aztán elment.

– Tudom, kicsim. Annyira sajnálom. Most már itt vagyok. Nem hagylak elveszni soha többet.

Azután többször is megcsókolta a kislányt, majd kicsit eltartotta magától, hogy a szemébe nézzen. Egymásra mosolyogtak.

– Jubi mama – mondta Leonie. Így tudta csak kiejteni a nevét.

Ez vajon feltűnik a körülöttük állóknak?

– Így szokott becézni. Igaz, kicsim?

– Jubi mama! – ismételte meg Leonie kacagva. Hiszen Constance is így mutatta be neki az első találkozásukkor: Megjött Ruby mama, hogy megszeretgessen. Az épphogy beszélni tudó Leonie pedig azóta így szólította.

A kislány pofija még mindig maszatos volt attól, amit adtak neki. Biztos valami cukros vackot kapott, amiből csak karácsonyfadíszek készülnek, mivel nem is rendes csoki.

– Piszkos vagy, kicsim, muszáj megtörölni – mondta Ruby, azzal megnyalta a hüvelykujját, és megdörzsölte a kislány pufók arcát. Körbenézett, hogy megkeresse a törlőkendőt, de nem látta a kézitáskát.

Odalépett hozzá az eladó.

– Ez a magáé?

– Köszönöm! – felelte Ruby, miközben elvette a táskát, amelybe még Constance pakolta össze Leonie holmiját: egy-két napra elegendő pelenkát, egy váltás ruhát és néhány játékot.

– Az üzlet előtt találtuk a járdán – magyarázta a férfi a homlokát ráncolva, mint aki nem egészen érti, hogyan is került oda.

– Magával vitte, amikor elszaladt – közölte Ruby a kelleténél talán gyorsabban. Miközben elkezdte keresni a törlőkendőt a táskában, a kislány megsejtette, mi következik, és máris ficánkolni kezdett.

– Nem törlő! – tiltakozott, és úgy rúgkapált, hogy Ruby kénytelen volt letenni. Egy szemvillantás alatt kicsusszant a lány keze közül, és futásnak eredt az úttest irányába.

– Hoppá! – szólalt meg a rendőrnő, és gyorsan a kislány útjába állt, hogy feltartóztassa.

– Már értem, miért mondta azt, hogy szeret elszaladni – jegyezte meg Diane, miközben a másik rendőr halkan kuncogott.

– Úgy látom, igazi kis szökevénnyel van dolga – mondta a rendőrnő, miközben visszaadta Rubynak a még mindig ellenkező Leonie-t. Ruby inkább hagyta a törlőkendőt.

– Egyfolytában ezt csinálja – közölte. – Remélem, majd elmúlik.

– Most az fog történni – szólalt meg Diane –, hogy elküldöm a gyámhatóság területileg illetékes emberének az esetről szóló jelentést. Kap egy rossz pontot, de csak azért, hogy könnyebben odafigyelhessünk magukra. Semmi egyéb következménye nincs.

– Ugye nem veszik el tőlem?

– Dehogy. Úgy látom, jelenleg nincs szüksége segítségre, és csupán egyszeri esetről van szó, amely bárkivel előfordulhatott volna. Ez a kis rosszcsont szemmel láthatóan imád ide-oda nyargalászni. Nem gondolt még arra, hogy vesz neki egy olyan hátizsákot, amelyen kis póráz van?

Ruby bólintott.

– Már kipróbáltam. Vettem egy méregdrága katica formájút, de addig üvölt, amíg le nem veszem róla, vagy hagyom, hogy ő maga fogja a pórázt, amitől lényegében az egész elveszíti az értelmét.

Az üvöltés említésekor az eladó úgy csinált, mint aki mondani akar valamit. Ruby eltűnődött, vajon mit láthatott a férfi. Netán Leonie sírva fakadt? Ideje volt minél hamarabb indulni.

– Na és egy babakocsi? – vetette fel Diane. – Abba be tudná kötni.

Ruby lemondóan megcsóválta a fejét.

– Nagyon ragaszkodik a kis szabadságához. – A kislány, akit a kezében tartott, egyre csak rúgkapált. Ruby lehajolt, és megpróbálta rávenni Leonie-t, hogy álljon meg a saját lábán, nem sok sikerrel.

Ekkor megszólalt egy szigorú hang, amitől a kislány hirtelen abbahagyta a rugdalózást.

– Úgy tűnik, szigorúbban kell vele bánnia, ha biztonságban akarja tudni a kisasszonyt – közölte a férfi rendőr. – Meg kell neki mutatnia, ki a főnök. Egy hasonló helyzetben sokkal jobb hallgatni az üvöltözését, mint engedni neki.

A kislány tekintete hirtelen üveges lett, a teste pedig elernyedt.

– Tudom – válaszolta Ruby, miközben újra felemelte Leonie-t, és magához ölelte. Tisztában volt vele, hogy a férfi mély hangja rémisztette meg a kislányt. – Sajnálom. Mostantól be fogom csatolni a babakocsiba.

– Úgy legyen! – válaszolta a rendőr. – Nem lesz gond a vonaton vissza Sheffieldbe? Nincsenek rokonai, akik esetleg ki tudnának menni az állomásra?

Ruby érezte, ahogy Leonie teste megfeszül a férfi hangjától. A lányka szinte alig hallhatóan nyüszíteni kezdett.

– Minden rendben? – érdeklődött Diane.

– Szerintem csak fáradt – felelte Ruby sóhajtva, majd a rendőrhöz fordult. – Nem lesz semmi gond. Le sem veszem róla a szemem. Megígérem.

– Odaszólhatok, hogy valaki vigye haza magukat.

– Nem, köszönöm. Megoldjuk. Igaz, kicsim? Tanultunk az esetből – tette hozzá Diane-ra nézve.

A rendőr félrevonta a gyámügyest. Amikor visszatértek, a férfi elégedettnek tűnt. Bólintott a társa felé, jelezve, hogy most már mehetnek.

Diane előbb Rubyra, majd Leonie-ra mosolygott.

– Nekem is van egy valamivel idősebb gyerekem – mesélte. – Bármit megtenne érte az ember, nem igaz?

– Igen – felelte Ruby, és a karjában lévő kislányra nézett. – Bármit megtenne.

Azzal megfordult, és megindult a vonatállomás irányába. Minden egyes lépés, amellyel egyre távolabb került a rendőröktől, egyre közelebb vitte mindkettejüket egy új élethez. A léptei mintha azt visszhangozták volna: sikerült, szabadok vagyunk, sikerült, szabadok vagyunk. Egyre csak gyorsított, majd a sarkon befordulva futásnak eredt. Immár nem volt visszaút. Az egyedüli választása az volt, hogy fogja Leonie-t, és eltűnik vele.