© Schmöltz Margit, 2025

Borítóterv Müller Peti

© Hitel Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

Szöveggondozó Takács Andrea

Tördelő Szabó Eszter

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-6702-82-1

hitelkonyvkiado.hu

1. Panelbajnokság

2. Szünetmentesítés

3. Zoknilottó

4. Finnyás Pingvin

5. Neked van bűvös kockád?

6. NoéMINIsztérium

7. Kockáztatunk

8. A kocka el van vetve

9. Bonbon

10. A hangár

11. A szerelmi titok

12. Szárnyalás?

13. Kockapizza

14. Guruló kockák

15. Vendégpatkány

16. Titkosírás – titkos sírás

17. Na nehogy már…!

18. Megkockulok

19. Vissza a suliba!

20. Kockakirakó műhely

21. A norvég manöken

22. Kék patkányfarok

23. Ganajtúró bogár

24. Semmi üvegcipellő

Egy könyvet úgy kell elolvasni, hogy az ember nekilát az első mondatnak. Aztán következik a második. Mivel te máris a harmadiknál tartasz, vigyáznod kell, mert mindjárt a végére érsz!

Ezt a történetet csak azért mesélem el, mert a fiúk úgyis másképp fogják – de nekik nem kell minden szavukat elhinni… Mi magunk sem gondoltuk volna, hogy ez az egész megtörténik. Ráadásul a nyári szünet előtt. Hiszen minden valamirevaló kaland a vakáció idején játszódik. Vagy mégsem?

Az is lehet, hogy ha Fasírtot otthon találom aznap délután, vagy jobban figyelek a jelekre, minden másként alakul. De nem volt otthon. Pedig írtam is neki üzenetet, hogy megyek.

Mivel sokat járok hozzájuk, a kódot is tudom, amivel a lépcsőházukba be lehet jutni. De hiába kopogtam, csak az anyukája nyitott ajtót. Könyékig tésztás kézzel, a feje és a válla közé szorított mobillal csak annyit mondott:

– Csuklyás patkány…

– Tessék? – habogtam.

– Jaj, nem neked mondtam, Hannikám – válaszolta, és a kezével kalimpálva beterelt a lakásba, és közben folytatta a telefonbeszélgetést. – Szerintem úgy húsz darabnál többet nem egészséges belőlük otthon tartani…

Bekukkantottam Fasírt szobájába, mert ilyenkorra már mindig előbújik a kedvemért. A szokásos kuplerájon kívül semmit sem láttam. Egy halom szennyes tetején hevert a kémiakönyve, rajta egy félig rágott szendvics. Egy füzet címkéje kilógott a tornacipője alól: Talán Balázs, 7. b. Mindig elfelejtem, mi is az igazi neve, nekem ő csak Fasírt.

Anyukája, aki amúgy biosztanár a gimiben, még mindig a patkányokról tartott előadást a telefonba. Röpködtek a latin nevek, és még a patkányok mintázata is szóba került. Az ujjával mutatta, hogy várjak, mert mindjárt leteszi.

De nem tette le, hanem keverte tovább a tésztát puszta kézzel, és csak magyarázott, magyarázott. Amíg vártam Fasírtra, a konyhaszékre kuporodtam. Fasírték konyhájában azt szeretem, hogy minden közel van – az evőeszközök, a szívószál, a dugicsoki –, és az ablakból egy csomó másik lakótelepi lakásba is belátni. Most is felfedeztem egy nénit, aki azzal bajlódott, hogy egy hatalmas, színes horgolt terítőt feszítsen ki az erkélyére árnyékolónak.

– Hallod, Hannikám? – kiderült, hogy közben Fasírt anyukája letette a telefont, és már egy ideje nekem magyarázott.

– Ó, bocsánat… – feleltem, és nagyon bambán nézhettem, mert így folytatta.

– Na, szóval a fiúk PB-t tartanak.

– Mi az a PB?

– Panelbajnokság. Mindjárt itt lesznek. Mondtam nekik, mire kisütöm a lángost, legyen meg a győztes. Szólhatnál is nekik, hogy jöjjenek!

– De hát hol vannak?

– Dokiék lépcsőházában.

És közben már terelt is kifelé a lakásból. Leugráltam a lépcsőkön, és átszaladtam a szomszéd lépcsőházba. Ott nem is kellett a kód, mert az ajtót valaki kitámasztotta egy nagy kalitkával.

Még be se léptem, már ki is találtam, mi is az a panelbajnokság. Csak úgy zengett a lépcsőház a kiabálástól és a lábdobogástól. Hallottam, ahogyan a fiúk rohannak lefelé. Elsőként Fasírt érkezett meg, akivel ősidők óta haverok vagyunk, rögtön utána Márk. Ő az a kajakos fiú, akitől mindig zavarba jövök. Végül Ákos és Doki huppantak le, két lihegéssel lemaradva. Mind az osztálytársaim. Egyszerre ordították:

– Én nyertem!

– Kész a lángos – mondtam erre köszönés helyett.

– Előtte neked is be kell szállnod egy körre! – közölte Fasírt.

– Fentről indulunk – vezényelt Ákos, pedig ő zihált a legjobban mind közül.

Felmásztunk a legfelső emeletre. Nem először ugráltam már így le a negyedikről. Fasírttal máskor is szórakoztunk azzal, ki ér le hamarabb Dokiéktól. Azt viszont nem tudtam, hogy a panelban való rohanásnak neve is van. PB!

Most viszont mindent beleadtam, mert Márk is a versenyzők között volt – bár, ha jól belegondolok, máskor is mindent beleadok. A lépcsőházfutás legnagyobb titka a helyes korlátfogás. Aki a kanyarban a legügyesebben kapaszkodik, nagy lendületet vehet, és több fokot át tud ugrani – így jóval gyorsabb lesz. Nem én nyertem a futamot, de ezt a versenyt örökre megjegyzem, mert az egyik kanyarnál Márk az én kezemet is megfogta. Persze csak a kapaszkodás miatt, de mégis! Hozzám ért!

– Na, hol az a lángos? – kérdezte Ákos, mikor már én is három lépcsőházkörön túl voltam.

– Gyertek, mert anyu mérges lesz, ha megszottyosodik! – közölte Fasírt.

– Jó, jó, csak várjátok meg, míg felviszem a ketrecet!– kérte Doki, és az ajtótámasztó kalitka után nyúlt.

Kérdeztem is tőle, hogy mi ez a ketrec, de addigra már a harmadikon járt, meg sem hallotta, mit akarok.

Szóval, akkor még nem gondoltam, hogy az a kalitka, ami nem is kalitka, hanem egy ketrec, hogy felforgatja majd a hetedik év végét…