Csodálatos családomnak, a feltétlen támogatásukért.
Jöjjön a következő tíz év!

1

– Gyerünk, Nicole, mosolyogj! – nógat Robert, a fotós. – Fel a fejjel, nem kell mindent túlaggódni!

Azt mondják, egy kép többet mond ezer szónál. El sem tudom képzelni, az enyém mit fog elárulni rólam.

Összerezzenek. Ki nem állhatom ezt a mondatot: „Fel a fejjel, nem kell mindent túlaggódni!”. Ez az a tipikus frázis, amit leginkább férfiak vetnek oda nőknek, és nem hinném, hogy valaha is jólesett volna bárkinek. Amikor ilyen közhelyekkel bombáznak, miközben épp próbálok lazítani, legfeljebb egy Mona Lisa-féle félmosolyt tudok kipréselni magamból. Furcsa, de valahogy sosem tudok hozzászokni ehhez a helyzethez.

Elég egy pillantást vetni Robertre, és azonnal leveszed, hogy fotós. Negyven körüli lehet, igazi művészlélek; pont az a típus, akit simán el tudnék képzelni, amint egy párizsi kávézó teraszán ül egy csésze eszpresszóval a kezében, a másikban meg egy retró kamerát szorongat. Hullámos, ezüst csíkokkal tarkított barna haját lazán kontyba csavarta a feje tetején. Mégis folyton hátrakapja a fejét, mintha a szemébe hulló rakoncátlan fürtjeit akarná elhessenteni – nyilván csak beidegződés. Minden mozdulata rájátszik arra a fennhéjázó, művészkedő aurára, amit nemcsak áraszt magából, hanem láthatóan tudatosan épít is.

– Rowan, karold át Nicole-t, hadd lássa a világ, milyen szerelmesek vagytok – utasít, miközben feljebb tolja kerek, szarukeretes szemüvegét.

Rowan rám pillant, majd engedelmesen átölel. Én kicsit mocorgok, próbálok kényelmes pozíciót találni a karjában, miközben megszorítja a vállamat.

– Srácok, ti meg gyertek közelebb anyához – folytatja Robert. – Nicole, tedd a kezed a kisebbik vállára.

Ned – a „kisebbik” – mereven rám néz.

– Na, gyerünk – biztatja Rowan mosolyogva.

Az ötéves Ned előttem áll, a nyolcéves Archie pedig az apja előtt feszít. Mindannyian a konyhánkban állunk, a kertre nyíló üvegajtók előtt, de valahogy most mégsem érzem magam otthon.

– Ezeknek a fotóknak azt kell sugározniuk, hogy boldog család vagytok. Mosoly! – emlékeztet Robert. – A szerelmes pár, a csodaszép gyerekek, a tágas ház. Az álom!

Rowan fesztelenül pózol a kamera előtt, mintha erre született volna, és persze olyan lehengerlően sármos, hogy az már bosszantó. Életmód-influenszerként keresi a kenyerét, szponzorált tartalmakból, reklámvideókból tartja el a családot. Kezdetben tipikus fitneszinfluenszer volt – tudod, mint azok a srácok, akik állandóan edzőtermi fotókat posztolnak, és fehérjeporokat tukmálnak az emberekre –, de idővel családbarátabb irányba vitte a márkáját. Évekkel ezelőtt futott be, amikor valaki lefotózta félmeztelenül, ahogy a mászókán lógott a gyerekekkel a játszótéren, miközben a padon üldögélő anyukák tátott szájjal bámulták a kockahasát. Így kapta a „Hot Dad”, vagyis „Szexi apu” becenevet. Azóta mindent kiposztol a mindennapjairól: posztol arról, milyen boldog életet él, posztol a gyerekeiről, sőt még arról is, hogyan újítja fel a hatalmas házát az idilli kertvárosban. A férfikövetők példaképet látnak benne: úgy akarnak kinézni, és úgy akarnak élni, mint ő. A nők pedig… nos, nekik annyi bőven elég, hogy jóképű, ezért aztán előszeretettel tesz ki félmeztelen fotókat.

Rowan tényleg jól néz ki. Engem is a külseje fogott meg azon a bizonyos napon, amikor először találkoztunk. Rövid, hullámos, barna haját mindig hátrafésüli, szeme ragyogó kék, az állvonala pedig olyan éles, hogy üveget lehetne vágni vele. Látszik, mennyire ad magára: hidratálja a bőrét, kondicionálja a haját, és minden egyes nap edzőterembe jár. Még az izmainak is vannak izmai, olyan kirobbanó formában van. Bár először a külseje vonzott, végül a személyisége volt az, ami rabul ejtett. Harminchét éves, néhány évvel idősebb nálam, és pont ez a kiforrottság imponált. Kedvesnek, figyelmesnek, családcentrikusnak tűnt – pontosan ilyen férfit képzeltem el magamnak. Csendes, nyugodt életről álmodoztam: egy szerető férjről, boldog családról, lehetőleg gyönyörű házban, kellemes környéken.

– Tökéletes mosoly, fiúk, ügyesek vagytok – dicséri meg Robert a gyerekeket.

Olyan természetesen viselkednek a kamera előtt, mintha beléjük lenne kódolva. Nem is csoda: az apjuk egész élete a közösségi médiában zajlik, és ők is profivá váltak mellette. Megszokták, hogy minden pillanatukat megörökítik. Mindig azzal viccelek, hogy Ned, aki amúgy hajlamos mindenféle balesetre, egyetlen csontját sem törte el, amíg nem forgott a kamera – aztán pont akkor törte el a lábát, amikor Rowan felvette, ahogy szaladgál a mezőn.

Én viszont sosem mozogtam otthonosan a reflektorfényben. Most mégis része vagyok ennek a cirkusznak, és így nekem is lett egy kis követőtáborom. Rowan mellett „mumfluencer”, vagyis anyuka influenszer lettem, aki a tökéletes anyaságot és az eszményi családi életet mutatja az Instagramon. Nekem ez csak játék, nem hivatás, de mivel Rowan mellettem mutogatja az életét, az emberek rám is kíváncsiak. Látni akarják, mit csinálok, kíváncsiak, milyen is a mi áloméletünk. A saját fiókomat ugyan privátra állítottam, de Rowan oldalán így is a „szereplőgárda” része vagyok. Ez azonban nem a munkám, van rendes állásom. Néha úgy érzem, én vagyok az egyetlen ebben a faluban, aki tényleg dolgozik. Little Harehill ugyanis nem az a hely, ahol az embereknek rendes állása van (főleg nem azoknak, akik otthon vannak a gyerekekkel). Pedig ironikus, hiszen irtó drága itt az élet. Ez pont az a környék, ahová akkor költözöl, ha családot és nagy házat akarsz, de nem szeretnél London belvárosában lakni (vagy szeretnél, de nem akarsz harmincmillió fontot kifizetni egy hasonló kategóriájú házért). És ez az a hely, ahol mindenki mindenkivel verseng – akár akarja, akár nem.

– Ó, milyen gyönyörűek, milyen boldogok vagytok! Az egész világ irigykedni fog rátok – trillázza Robert, miközben kattogtatja a gépét.

Igen, mert pont ez a cél.

Rowan megszorít, én pedig megint kényelmetlenül fészkelődöm.

Lehet, hogy egy kép többet mond ezer szónál, és lehet, hogy most úgy tűnik, ez a tökéletes élet egy pillanatfelvétele – de ne higgy el mindent, amit online látsz.

A valóság ettől nagyon messze van. Ez most csak egy kép.

2

Mindig azzal poénkodom, hogy egy magániskola tandíját abból lehet legkönnyebben lemérni, mennyire sznob és túlszabályozott az egyenruhájuk. A Little Harehill-i iskolában, ahová a fiúk járnak, például a szalmakalap a hivatalos öltözet része, sőt a lányok még a hajukat is kizárólag az iskola saját, erdőzöld színű hajgumijával köthetik össze. Lehet, hogy jó dolog, ha a gyerekeket már idejekorán szigorú szabályokhoz szoktatják, de nekem ez inkább túlzásnak tűnik. Amikor annyi idős voltam, mint Ned, a hajamban állandóan ketchup éktelenkedett – a rakoncátlan, hosszú, szőke tincseimet ugyanis sikerült folyton a vacsorámba lógatnom. Őszintén szólva, néha még most is megesik, pedig már harmincnégy éves vagyok.

Az iskola épülete, egy hatalmas, komor kőmonstrum, mintha egy viktoriánus regény lapjairól lépett volna elő. Olyan hely, ahol a szülői értekezleten menü van, és a teát porceláncsészében szolgálják fel. Maga a tanítás szinte eltörpül amellett, ami itt valójában zajlik. Little Harehillben – ahol minden sövény tökéletesen nyírt, és a kertek hivalkodóan megtervezettek –, a szülők világában sokkal fontosabb a társasági élet, a partik, és mindenekelőtt a versengés. És ez nem merül ki abban, hogy kinek a gyereke a legtehetségesebb – ó, dehogy. Az csak egy apró szám a középosztály olimpiáján. Itt érem jár a legdrágább autóért, a legnagyobb házért, és bizarr módon – ráadásul teljesen szexista alapon – azért is, ha valakinek a legfiatalabb felesége vagy éppen a leggazdagabb férje van.

Az iskolaudvaron toporgok, egyik lábamról a másikra állok, kerülöm a szemkontaktust, amíg Archie-ra és Nedre várok. Az ember nagyon hamar kifogy a témákból, ha naponta kétszer ugyanazokkal az emberekkel kell ácsorognia, akik maguk is csak túl akarnak lenni ezen az egészen. Aztán irány haza, és beindul a mókuskerék: jön a szokásos, minimum húszperces vita arról, mit hajlandóak vacsorázni. Egyszerűen lehetetlen őket követni. Egyik nap még imádnak valamit, amit aztán másnap már ehetetlennek tartanak. És persze még véletlenül sem ugyanazt utálják egyszerre. Komolyan mondom, a gyerekek olyanok, mint a hangulatgyűrűk: pillanatról pillanatra változnak, valami rejtélyes (de totál lényegtelen) okból. Vagy a legcukibb fiúk a világon, vagy – ha szabad ilyet mondani gyerekekről – a legnagyobb kretének. Ebben egyébként kísértetiesen hasonlítanak az apjukra.

Ahogy körbenézek, a szokásos arcokat látom. A legtöbbjük bébiszitter, mert még azok az anyák sem mindig jönnek a gyerekükért, akik amúgy nem dolgoznak. Más téren viszont bőven kitesznek magukért. Van itt egy igazi „anyukamaffia”, ahová gyanítom, sosem fogok beférkőzni – részben mert mintha csak főállásban lehetnék tag, részben mert nekem valóban van munkám. A végtelen kávézások, a buliszervező bizottságok, a gyűlések, ahol ki lehet másokat beszélni, és persze leszólni (például Felicia Hickmant, aki tavaly rózsaszínre festette a bejárati ajtaját, amit azóta sem bocsátottak meg neki) – hát ez egyszerűen nem az a világ, amire vágyom, ha lenne rá időm, akkor sem.

Aztán a kimerült dadák tengerében egyszer csak megpillantok egy harmincas nőt, aki rám mosolyog – egy ilyen hideg, nyomorúságos naphoz képest túl kedvesen. Úgy tűnik, kifejezetten nekem szól a mosolya, a tekintete barátságosan az enyémbe kapaszkodik, mintha ismerne. Pedig esküszöm, soha életemben nem láttam még.

Hogy ne tűnjek udvariatlannak – és hátha tényleg találkoztunk már valahol, csak én felejtettem el –, barátságosan visszamosolygok. Érdekes módon ezt bátorításnak veszi, és elindul felém.

– Szia, Lisa vagyok – szólal meg, és a hangja ugyanolyan meleg és kedves, mint a mosolya.

– Örülök, hogy megismerhetlek, én Nicole vagyok – felelem.

– Bocsi, tudom, ez furán hangzik, de olyan ismerősnek tűnsz – folytatja Lisa.

Kíváncsian félrebiccentem a fejem, és alaposan szemügyre veszem az arcát. Lisa harmincas lehet, nagyjából velem egykorú, de semmi ismerős vonást nem fedezek fel rajta. Feltűnően magas, hosszú, fényes, vörös haja van. Olyan erőteljes jelenség, akit biztosan nem felejtettem volna el.

– Sokan ismerik errefelé a páromat, Rowan Nuttert – vetem fel, hiszen a faluban tényleg mindenki tudja, ki ő, és teljesen odavannak érte.

– Meg különben is, Nicole ott van mindenütt Rowan Instagramján – vág közbe Suzanne, az egyik bébiszitter, aki hirtelen felbukkanva a semmiből, lelkesen próbálja megoldani a rejtélyt.

Lisa a homlokát ráncolja, láthatóan lázasan kutat az emlékei között.

– Nem, nem erről van szó – feleli, majd egy aprót sóhajt. – Fura… talán csak olyan arcod van, amit ismerősnek érez az ember. Pedig esküdni mertem volna, hogy találkoztunk már, talán egy másik életben, hm?

– Meglehet – felelem mosolyogva. – Akárhogy is, örülök, hogy megismerhetlek.

– Amúgy nem én szoktam jönni a gyerekekért – magyarázza. – Most költöztünk ide, ez általában az au pair dolga…

Próbálok Lisa szavaira figyelni, de a gondolataim közben elkalandoznak. Nagyjából egykorúak vagyunk, de neki helyi akcentusa van (az a jellegzetes londoni elővárosi csinimami hanghordozás, ami itt mindenkire jellemző, kivéve engem, mivel én majdnem háromszáz kilométerrel arrébb, Leedsben nőttem fel), szóval aligha kereszteztük egymás útját gyerekkorunkban. Csakhogy rengeteg idő telt el azóta. És éppen ez aggaszt. Lisa ugyanis úgy fogalmazott, hogy talán egy másik életben találkoztunk már. Az igazság az, hogy tényleg volt egy „másik életem”. Egy olyan élet, ami fényévekre van attól, amit most élek. És nemcsak keményen dolgoztam azon, hogy magam mögött hagyjam, de mindent elkövettem, hogy ebben a közösségben, ahol az emberek a legapróbb dolog miatt is képesek bárkit pellengérre állítani, soha ne tudják meg, mi volt az.

Elgondolkodom, vajon Lisa ismerhetett-e akkoriban. Lehet, hogy kereszteztük egymás útját, vagy csak látott valahol – valahol, ahol nagyon nem kellett volna lennem. Bármi is az igazság, ha tényleg tud valamit a múltamról, mindent meg kell tennem, hogy ne jusson eszébe.

Az utolsó dolog, amire szükségem van, hogy az új barátaim – vagy Rowan – találkozzanak a régi Nicole-lal. Csak remélni tudom, hogy a titkom továbbra is biztonságban van. Legalábbis egyelőre…

3

Ahogy ébredezem, ösztönösen kinyújtózkodom az ágyban. Lassan kinyitom a szemem, hagyom, hogy hozzászokjon a fényhez, közben még félig álomban lebeg minden érzékem. Mégis érzem, hogy valami nem stimmel. A lábam hirtelen nekiütközik egy másik lábnak. Hunyorogva próbálok fókuszálni, és ekkor döbbenek rá: nem vagyok egyedül az ágyban.

Azonnal elönt a pánik – ki a csuda fekszik mellettem? A testem máris készenlétben: fussak vagy üssek? A szívem őrült tempóban ver, az arcom lángol, miközben rájövök, hogy még levegőt is elfelejtettem venni. Aztán végre kivehetővé válik az arc: Rowan az. Kissé megkönnyebbülök, de mégsem nyugszom meg teljesen.

– Rowan! – Levegő után kapkodva szólalok meg. – Te meg mi a csudát keresel itt?

– Pszt, nyugi – int le. – Anyák napja van, a fiúk ágyba hozott reggelivel akarnak meglepni.

– Tessék? – nézek rá elkerekedett szemmel. – És erről rögtön az jut eszedbe, hogy bebújj mellém, amíg alszom?

– A fiúk akarnak felébreszteni, én meg nem szeretném, hogy lássák, már nem alszunk együtt. Tök logikus, hogy itt vagyok – magyarázza Rowan. – Jaj, Nicole, örülj már egy kicsit, hogy egyáltalán eszükbe jutott ilyesmi.

Na, ez szép. Egyetlen mondattal sikerül bűntudatot keltenie bennem két dolog miatt is. Először is azért, mert már külön szobában alszunk, másodszor pedig azért, mert igazából Archie és Ned nem az én gyerekeim.

– Fel is kelthettél volna, nem lett volna muszáj mellém feküdnöd – jegyzem meg.

– Ugyan már, Nicole, hadd legyen ez az ő nagy pillanatuk – erősködik Rowan. – Ne hagyd, hogy a velem kapcsolatos pillanatnyi érzéseid elrontsák a napjukat.

Pillanatnyi. Mintha azt sugallná, hogy ezek az érzések változni fognak. Pedig… én nagyon nem így érzem. Betelt a pohár, most tényleg elegem van.

Ebben a pillanatban lép be a szobába Archie és Ned. Ragyog az arcuk, és bármennyire is morcos vagyok, nem tudom megállni, hogy ne mosolyodjak el. Archie egy tálcát cipel, rajta egy csésze kihűlt tea (amit őszintén szólva nem is bánok, mert nem szeretném, ha egy nyolcéves a forró vízzel zsonglőrködne). Úgy koncentrál, mintha az élete múlna rajta, ami miatt még valószínűbb, hogy ki fog löttyenni a tea. Közben Ned átnyújt egy tálat, benne mindenféle müzli furcsa egyvelege: többek között korpapehely és Coco Pops keveréke, ami együtt elég bizarr párosítás. Bár ha jobban belegondolok, bármi, amit a korpapehelyhez adsz, csak javíthat rajta, nem?

Ahogy elnézem a „reggelimet”, beharapom az ajkam, nehogy elnevessem magam. Egy csésze hideg tea és egy szétázott müzlirakás – de látszik, hogy a szívüket-lelküket beletették. Annyira igyekeztek, hogy nem akarok csalódást okozni nekik. Az arcukról sugárzik a büszkeség, és tudom, mennyire nehéz lehet nekik ez a nap. Ned még egyéves sem volt, amikor az anyukájuk meghalt, és Archie is alig emlékezhet rá. Szóval minden falatot meg fogok enni.

– Hűha, köszönöm, fiúk – mondom őszinte hálával, miközben felkapom a kanalat, és óvatosan belekóstolok.

Az ízek és állagok kavalkádja miatt minden falat tartogat valami meglepetést. Néha egészen jó, máskor kifejezetten borzalmas. Amikor például egy darabka Weetabix mellé egy Honey Monster Puff és néhány Coco Pops kerül egyszerre a számba… hát, az már egy kicsit sok a jóból. Ilyenkor nagyot kortyolok a teámból, hogy leöblítsem az ízlelőbimbóimat.

Archie, aki nyolcéves, olyan, mintha Rowan miniatűr kiadása lenne. Az apja sötét, kócos haját örökölte, és a szeme is ugyanabban a hideg árnyalatú kékben ragyog, mint Rowané. A kalandvágy benne van a génjeiben, meg az a végtelen energia is, amivel mindenbe beleveti magát, főleg, ha kint lehet a szabadban. Már most igazi sportos alkat, és tudom, Rowan alig várja már, hogy komolyabban is elkezdjen edzeni vele.

Ned viszont a család legkisebbje, hiszen még csak ötéves. Világosszőke, puha, igazi „babahaja” van, ami keretbe foglalja kerekded, csupa báj arcocskáját. A szeme élénk és kifejező, minden érdekli; folyton meg akar fogni mindent, állandóan kérdezget, és ha rajta múlna, egész nap a kedvenc meséit hallgatná, ha lenne valaki, aki felolvas neki.

Ragyogó mosollyal viszonzom a kedvességüket, a szívemet melengeti ez a kis gesztus.

– Köszi, srácok! Bearanyoztátok a napomat – mondom nekik.

Archie, a maga mini Rowan kisugárzásával előrehajol, a kíváncsiság felülkerekedik rajta.

– Ízlik a reggeli? – kérdezi, és közben farkasszemet néz velem.

Ezelőtt sosem randiztam olyan férfival, akinek gyerekei vannak. Furcsa érzés, hogy ezek a kicsi, ártatlan hasonmások itt sündörögnek körülöttem – annyira édesek és imádnivalók. És mint kiderült, az apjuk rendkívül ügyesen használja őket pajzsként mindenféle helyzetben.

Bólintok, miközben próbálok komoly maradni a bizarr müzlikeverék láttán. Szerencsére az arcom nem árul el semmit.

– Isteni, Archie – mondom. – Ti készítitek a világ legjobb reggelijét.

– Még annál is finomabb, mint amit apa szokott csinálni? – kérdezi Ned, miközben szőke fürtjei csigába csavarodnak, ahogy kíváncsian félrebiccenti a fejét.

Hahaha, jó vicc! Mintha Rowan valaha is főzött volna ebben a házban – hacsak nem valami idétlen Instagram-videó kedvéért, amiért valaki fizetett neki. És még akkor sem olyat készített, amit a gyerekek vagy én szívesen megettünk volna.

– Ó, határozottan – bólintok. – Sőt, szerintem innentől kezdve ti készíthetnétek a reggelit apának is.

Rowan vigyorog a megjegyzésemen. Tudja jól, hogy nem lehet olyan finom, mint amilyennek beállítom. Remélem, azt is érti, hogy nincs az a gabonapehely-kombináció a világon, amit ha megenne, megbocsátanám neki, amit tett.

– Oké, skacok, mit szólnátok hozzá, ha átadnánk Nicole-nak az ajándékát? – javasolja Rowan lelkesen.

A fiúk ujjongva tapsolnak, én pedig rájuk mosolygok, és igyekszem úgy tenni, mintha minden a legnagyobb rendben lenne, de ezt magamért és a fiúkért teszem. Miért kellene szenvednünk pusztán azért, mert Rowan egy seggfej?

– Nicole, vedd fel ezt – utasít Rowan, hangjában a türelmetlen várakozás és a gyerekes izgatottság keveredik, miközben odadobja a köntösömet. – Lent találkozunk, addig előkészítjük a meglepetést.

Felvonom a szemöldököm.

– Rendben – vágom rá.

Kimászom az ágyból, de a köntös helyett inkább egy melegítőt és egy kapucnis pulcsit veszek elő. Nem érzem már magam otthon ebben a házban, és kényelmetlen lenne, ha köntösben járkálnék.

A hálószobám, amit egykor Rowannel osztottam meg, mielőtt minden darabjaira hullott, egy olyan hely, amibe rengeteg munkát fektettem. Én magam alakítottam át: modern falburkolat, visszafogott színek, új bútorok és középen egy hatalmas ágy. Azt akartam, hogy ez legyen a tökéletes hálószoba: a nyugalom szigete, ami garantálja a pihentető alvást. És tényleg az is lett. Csakhogy hiába alakítod ki a tökéletes szobát, azt nem tudod befolyásolni, ami odabent történik. Most már csak egy emlék ez a hely; arra emlékeztet, ami egykor a „miénk” volt, de már nem igazán érzem a magaménak. Az a tervem, hogy amint a Rowan által okozott káosz elcsendesedik, elköltözöm innen. Akkor már végképp nem lesz az enyém. Soha többé nem fogok itt aludni, nem süllyesztem bele a lábujjaimat a puha szőnyegbe, miközben a karosszékemben ülve olvasgatok. Ó, a karosszék! Hetekig válogattam, hogy olyat találjak, ami mindkettőnknek megfelel. Persze elvihetném magammal a szőnyeggel együtt, de halvány gőzöm sincs, hová fogok költözni, így nem sok értelme van ezen rágódni.

Hosszú, szőke tincseimet kócos kontyba csavarom a fejem tetején, veszek egy mély levegőt, és kilépek a hálószobám menedékéből. Ez az egyetlen hely a házban, ahová Rowan (többnyire) nem teheti be a lábát, és ahol önmagam lehetek, nem kell szerepet játszanom. De itt, a folyosón, az egész házban – sőt, az egész világon – minden a látszatról szól. The show must go on – a show-nak folytatódnia kell, és én vagyok ennek a szánalmas produkciónak a porondmestere. Az én cirkuszom, az én mutatványom; pedig azt hittem, végre magam mögött hagyhatom a bolondos, kusza napjaimat, és végre jöhet a normális, boldogan-éltek-míg-meg-nem-haltak életem.

Kilépek a lépcsőfordulóra. Tágas tér, fényesre csiszolt fapadlóval, amely szinte ragyog a déli fekvésű, mennyezetig érő ablakon át beáradó fényben. Még ezen a hideg, márciusi napon is elárasztja a házat a természetes fény. Ez az, ami tényleg hiányozni fog, ha egyszer elmegyek. Négy háló nyílik innen, és egy szinttel feljebb is van még két szoba („a gyerekek szintje”), plusz több fürdőszoba, mint amennyit valaha használnánk. A ház hatalmasnak, szinte üresnek tűnik. Mintha azóta, hogy Rowannel minden megromlott, a szeretet is kiveszett volna a falak közül, és csak hideg, üres terek maradtak volna. De legalább a fény nem tűnt el, és még a legsötétebb napokon is ad egy kis erőt, hogy kitartsak, egészen addig, amíg rendbe nem jönnek a dolgok.

A ház igazi ékessége a grandiózus lépcső, amely elegánsan kanyarog le a galériáról. A mahagónikorlát lágyan ível, mintha vezetné a tekintetet, a sötét, gazdag tónusú lépcsőfokokat pedig középen krémszínű futószőnyeg borítja. Ahogy rálépsz, a legtöbb fok halkan megnyikordul – mivel a ház régi, amit sem a modern falszínek, sem a dizájnvilágítás nem tud eltüntetni. A lépcső túlélte a felújítást is, mert túl szép ahhoz, hogy lecseréljék. Lehetett volna egy modern, üvegkorlátos, nyikorgásmentes verzió, de ennek a régi lépcsőnek lelke van, évtizedek emléke szövi át minden reccsenését. Giccsesen hangzik, de ez a lépcső olyan, mint a kapcsolatom Rowannel: távolról tökéletesnek tűnik, de közelebbről nézve látszik rajta, mennyire megfáradt és törékeny.

Szinte gyengéden simítom végig a korlátot, ahogy lefelé indulok, mintha máris hiányozna. Remélem, Rowan ugyanúgy gondját viseli majd, ahogy én tettem, amióta lassan három éve itt élek – abból kicsit több mint kettő valódi boldogságban telt, ami nem is olyan rossz arány.

Amikor leérek, Rowan és a fiúk már izgatottan toporognak a bejárati ajtónál.

– Készen állsz? – kérdezi Rowan lelkesen.

– Persze – felelem, és összekaparok magamban annyi lelkesedést, amennyit csak tudok, miközben felhúzom az UGG csizmámat.

– Oké, skacok, indulás! – jelenti ki Rowan.

Szinte feltépi a hatalmas bejárati ajtót, a fiúk azonnal kirontanak rajta. Rowan hátramarad, hogy bevárjon, és amikor együtt kilépünk a házból… eláll a szavam.

Az autóbejárón egy hófehér Porsche áll, piros szalaggal átkötve, a motorháztetőn pedig egy óriási arany masni virít; úgy néz ki, mintha valami extrém karácsonyi dísz lenne.

– Boldog anyák napját! – trillázza Rowan, miközben a telefonjával lefotózza a reakciómat. A szentségit! Ezzel tuti, hogy perceken belül az Instagramján fog villogni.

Vett nekem egy autót. Egy autót?! Mi a fenének?

– Tetszik? – kérdezi Archie, valószínűleg értetlenül nézve a visszafogottnak tűnő, de valójában sokkos reakciómat.

– Imádom – felelem, mosolyt erőltetve az arcomra, és odaszaladok, hogy mindkettőjüket megöleljem.

Rowan azonnal készít még egy fotót.

– Bocsi, csak még mindig le vagyok sokkolva – mondom. – Tényleg nagyon tetszik. Gyönyörű, csak hát… óriási meglepetés.

– Csak meg akartuk mutatni, mennyire szeretünk, és mennyire fontos vagy nekünk – mondja Rowan, miközben bezuhan a mi ölelésünkbe, és hatalmas karjaival mindhármunkat magához szorít.

– Üljünk be! – lelkendezik Archie.

– Igen! – csatlakozik Ned is izgatottan.

Rowan még egy pillanatig átkarol, és halkan a fülembe súgja:

– Én is meg akarom mutatni, mennyire szeretlek – teszi hozzá, miközben a fiúk kedvéért továbbra is mosolyog.

Én is visszamosolygok, de épp csak annyira, hogy fenntartsam a látszatot a fiúk előtt. Fogalmam sincs, mit mondhatnék vagy tehetnék még.

Egy autó. Egy kibaszott autó. Tisztában van vele, hogy köztünk mindennek vége, és amint lehet, elköltözöm, erre vesz nekem egy autót? Mintha ezzel jóvá tehetne bármit is. Ugyan már! Még egy Porschéval sem, haver. Nem fogadom el, sőt még csak vezetni sem fogom. Egyetlenegyszer sem.

Kivéve, ha…

– És hol az én autóm? – kérdezem kicsit naivan, de ahogy kimondom, már tudom is a választ.

– Ez az autód – feleli Rowan határozottan.

Csak nézek rá, nem szólok egy árva szót sem. Várok, míg végre rendes választ ad.

– Eladtam, egyértelmű – mondja vállvonogatva. – Minek az neked, hiszen itt a Porsche! A többi anyukát meg fogja enni a sárga irigység!

– És a te autód? – faggatom tovább, amikor észreveszem, hogy a Jaguarja sincs sehol.

– Holnap reggel megyek érte – feleli. – Ha már úgyis políroztatnom kell, gondoltam, átnézetem és kitakaríttatom. Ne aggódj, tudom, hogy te viszed a gyerekeket suliba, majd hívok egy taxit.

Na, ez szép! Szóval tényleg nekem kell vezetnem. A francba! Miért gondolja Rowan, hogy ha eladja az autómat, és vesz helyette egy másikat, majd szépen elfelejtek mindent, és minden megy tovább, mintha mi sem történt volna? És az a megjegyzés az anyukákról… Komolyan, elegem van már abból, hogy egy kalap alá vesz velük. Miért csak az anyukákat kellene féltékennyé tenni? Miért ne irigykedhetnének a pasik is? Meg különben is, miért kell egyáltalán féltékennyé tenni bárkit is? Miért nem elég az, ami van? Amit megszereztünk, amiért megdolgoztunk? Miért kell ebben az idióta faluban mindig mindenből versenyt csinálni? És persze az már csak a hab a tortán, hogy pont a legversengőbb pasival költöztem össze.

Most biztosan azt gondolod, hogy egy hálátlan dög vagyok, hiszen pont most vett nekem valaki egy Porschét, én meg csak nyavalygok. De nem tudod, min mentem keresztül. Jó, elismerem, próbálja rendbe hozni a dolgokat, de sajnos ez nem fog menni. Már megtörtént a baj.

4

Neked is van olyan napod, amikor hirtelen úgy érzed, muszáj rendet raknod, aztán fenekestől felfordítod a szobát, és a végén ott ülsz a padlón a káosz kellős közepén, azon morfondírozva: mi a francért kezdtem bele? Mikor tanulom meg végre, hogy amikor rám tör a nagytakarítási láz, valójában semmi kedvem hozzá, és sokkal jobban járnék, ha egyszerűen kivárnám, míg elmúlik? Egy rendetlen dobozt sosem érdemes kinyitni, mert a végén úgyis ki kell pakolni, szétválogatni a benne levő cuccokat, aztán mindent szépen visszatuszkolni.

Most is itt ülök a hálószobámban egy hatalmas kupac közepén, és tudom, hogy előbb-utóbb úgyis össze kell pakolnom, ha eljön a költözés ideje. Fura érzés belegondolni, hogy tulajdonképpen nem sokáig élek már ebben a házban. Így aztán nem csoda, hogy egyre kevesebb türelmem van a falu nevetséges szabályaihoz. A végtelen brunchozás és kávézgatás a csinimamikkal már egyáltalán nem hoz lázba. Hamarosan úgyis vége, nem az én problémám lesz többé. Kimondatlan, de közismert tény, hogy csak a „tökéletes” családok férnek bele ebbe a fura társasági etikába. Ha nemsokára tényleg egyedül maradok, Rowan és a gyerekek nélkül, úgysem lesz senkinek ideje rám. Én meg szépen kicsekkolok ebből a körből, kivéve persze, ha a fiúkról van szó. Nekik mindig ott leszek, csillogó szalaggal átkötve, ha kell.

Egy dologban biztos vagyok az egész káosz közepette: a fiúk jólléte mindennél fontosabb. Lehet, hogy csak pár éve vagyok az életükben az „anyapótlék”, de szeretem őket.

Ahogy a holmijaimat rendezgetem, megakad a szemem egy dobozon. Oké, ne szépítsük a dolgot: valójában csak ezért kezdtem el a rendrakást. Ezt a bizonyos dobozt akartam kinyitni.

Mióta Lisa felismerni vélt az iskola kapujában, folyton a régi életem jár a fejemben. Csak azon kattogok, hogy kinyissam végre ezt a dobozt, ami tele van emlékekkel. Csakhogy ez nem csupán egy kartondoboz. Egy olyan rekeszt nyitok ki vele a fejemben, amit általában gondosan lezárva tartok. Néha azonban valami apróság befurakszik, felfeszíti a zárat, és én engedek a kísértésnek: belenézek a múltamba, eljátszom a gondolattal, mi lett volna, ha… Aztán visszacsapom a fedelet, és visszazuhanok a jelenbe.

Most is így van. Kinyitom a dobozt, és előhúzom az első tárgyat: egy magazint. Az én magazinomat.

Épphogy kikerültem az egyetemről, amikor elindítottam a Starstruck nevű zenei lapot – olyat akartam, ami különbözik minden más, akkoriban kapható zenei újságtól. A húszas éveim elején jártam, rengeteg barátom játszott bandákban, és én egy személyesebb hangvételű magazint képzeltem el, nem pletykás, felszínes cikkeket. Rajongóktól rajongóknak – bennfentes infókkal megspékelve, amiket máshol nem lehetett megtalálni. Igen, újságíró voltam, de ez akkor másodlagosnak tűnt. Sokkal inkább éreztem magam egy zenekar tagjának. Amikor velük turnéztam, néha családtagnak is, főleg azoknál a bandáknál, akikhez igazán közel kerültem. Semmit sem szerettem jobban, mint napokra eltűnni a turnébuszon, megélni a rocksztárlétet anélkül, hogy bármiféle zenei tehetségem lett volna (bár valljuk be, ez sok haknizó zenészt nem igazán tartott vissza). Sokszor hivatalos kritikát írtam vagy interjút készítettem, de az igazság az, hogy ez ritkán tartott egy óránál tovább. Valójában azért voltam ott, mert ott akartam lenni, és mert ők is azt akarták, hogy ott legyek. Te jó ég, mennyire imádtam! Ezért éltem; számoltam vissza a napokat, hogy mikor szállhatok fel újra a turnébuszra.

Vicces, de sokan groupie-nak néztek, hiszen néhány zenekarral szinte állandó turnétársak voltunk. Csakhogy mi tényleg olyanok voltunk, mint egy család: mindenkinek megvolt a szerepe. Ha a turnémenedzser volt az „apa” – ő dirigált, kiosztotta a feladatokat, kordában tartotta a csapatot –, akkor én voltam az „anya”: a gyengéd kéz, aki gondoskodott a srácokról, amikor berúgtak, ahelyett hogy leordítottam volna a fejüket. Talán ezért boldogulok most is olyan jól Archie-val és Neddel. Bár nem vagyok az anyjuk, de a rocksztárokkal szerzett „gyakorlat” után a gyereknevelés tényleg gyerekjátéknak tűnik.

A következő, amit előveszek, egy másik magazin. Ez már abból az időből való, amikor a kis lapunkat szárnyai alá vette a Daily Scoop. Akkor költöztem fel Leedsből Londonba, és innentől fogva a bulvárlap mellékleteként jelentek meg a cikkeink. Minden példányt megőriztem – most is ott sorakoznak a szüleimnél Leedsben –, de ebbe a dobozba csak kettő került: az egyik a szerény kezdeteket idézi, a másik pedig azt az időszakot, amikor befutottunk. Bárcsak tudtam volna akkor, hogy ez a nagy ugrás egyben a vég kezdete is!

Mindenféle kincs lapul itt: dedikált CD-k, pengetők, dobverők – akár busás pénzt is kereshetnék velük az eBayen. De amiért igazán kinyitom a dobozt, azok a fotók. Tudom, úgy hangzik, mintha ezeréves lennék, de akkoriban még menő volt eldobható fényképezőgépet hurcolni magunkkal. Amikor áttértünk a digitálisra, akkor is hiányérzetem volt, ha nem nyomtattam ki, nem lapozgattam, nem ragasztottam ki a falra a képeket. Ma már természetes, hogy a fotóink csak adatok a felhőben. Lefotózom a telefonommal, felteszem az Instagramra, aztán hagyom, hogy ott éljenek tovább. És közben hiányzik az érzés, hogy valódi papírképeket tarthassak a kezemben.

Először a Two For The Road legutolsó turnéjáról készült képek kerülnek a kezembe. Hűha, ma már a nóta se szól róluk. Tipikus banda voltak: túl gyorsan nőttek túl nagyra, aztán a fejükbe szállt a siker. Ott volt Eddie, a dögös frontember, akinek akkora karizmája volt, hogy több barátnő kellett hozzá, hogy kordában tartsa. Na, jó, a „barátnő” alatt nem feltétlenül a sajátjait értem – inkább másokét. Aztán Ben, a gitáros, Mark, a basszusgitáros, és Luke, a dobos.

Egy pillanatra elakad a lélegzetem, amikor előkerül egy kép Luke-ról és rólam: átkarolja a derekamat egy félhomályos, lepukkant öltözőben, és vigyorgunk a kamerába. Évekig eszementen bele voltam zúgva Luke-ba, és sosem hittem volna, hogy egyszer viszonozza – egészen addig a turnéig, amikor a Two For The Road épp befutóban volt, és bevallotta, hogy ugyanúgy érez, mint én. Ezerféle ok miatt várnunk kellett, mire tényleg összejöttünk, de végül mégis sikerült.

Valójában egy ideig együtt is éltem vele Londonban. Akkor éreztem először, hogy talán megvan a happy endem. Azt hittem, jó állásom van egy nagy lapnál, menő lakásban élünk a pasimmal és a kutyánkkal. Végül persze Buddy, a csivavám bizonyult a legkitartóbbnak ebből a felállásból. Tavaly ment el, de egy évtizedig az életem része volt. A legnehezebb időszak is elviselhetőbb, ha van egy kutyád: valaki, aki feltétel nélkül szeret, akiről akkor is gondoskodhatsz, amikor magadról sem tudsz.

Luke Fox viszont egészen másféle „kutya” volt. Azt hittem, klassz fickó: ott volt mellettem, amikor szükségem volt rá, én pedig kitartottam mellette a drogos korszakán át. Azt hittem, ha túljut rajta, minden rendben lesz. Ehhez képest az első turnén, amelyre nélkülem ment, kiderült: nemcsak a drogokra bukik jobban, mint rám, hanem a random groupie-kra is. A szakítást nem veszteségként éltem meg; inkább megkönnyebbültem, hogy végre megszabadultam tőle. Azért elég furcsa volt, amikor a főszerkesztőm úgy döntött: én írjam meg róla a leleplező cikket. Egyszerre volt felszabadító és mélyen traumatikus.

Na mindegy, jobb is, hogy magam mögött hagytam őket. Szemét alak volt mind, egytől egyig. Az akkori zenekarok többsége sem volt különb – legalábbis azok, akikkel együtt dolgoztam. Lapozgatok tovább a fotók között, nézem a fiatalabb önmagam, mennyire boldognak tűntem. Akkoriban mind azt hittük, hogy mi vagyunk a legmenőbbek, mi éljük az álmainkat, és mindenki bennünket irigyel. Most visszatekintve azt kell mondanom: nagyon messze volt az álomtól; néha inkább rémálomnak tűnt.

Az akkor természetesnek tűnő dolgok ma már ordító figyelmeztető jelek. Manapság, amikor sorra állnak elő az emberek, hogy elmondják, milyen rossz tapasztalataik voltak hírességekkel, gyakran hallom: miért nem szóltak korábban? Őszintén: ott voltam, és hidd el, egyikünk sem gondolta, hogy egyáltalán szabad lenne megszólalnunk.

És mindaz, amit átéltem, vagy aminek a szemtanúja voltam, olyan dolgokból állt, amikről elhitették velünk, hogy rendjén van. Magától értetődőnek vettük, hogy a jóképű sztár kiválaszt valakit, akit magával visz a hotelszobájába, te meg abban reménykedtél, hogy te leszel a „szerencsés”. Sokszor nem is volt választási lehetőség, ez volt az íratlan menetrend, és kész. És a legdurvább, hogy amikor érezted, hogy gáz van, azt láttad, mennyi lány cserélne veled. Az agyad elhitette veled, hogy talán nem is olyan rossz ez az egész, csak túlreagálod. Forr bennem a harag, ha visszagondolok azokra a férfiakra, akikkel akkoriban összehozott a sors, és azokra a történetekre, amiket másoktól hallottam – és szívből örülök, hogy az áldozatok ma már ki mernek állni a nyilvánosság elé, és felelősségre vonják a bűnösöket.

A kezembe akad még egy fotó kettőnkről. Rögtön bevillan, hogy Luke akkor jött ki a kórházból – bedrogozva balesetet szenvedett –, és mindketten mosolygunk, mintha a világ tetején állnánk. Legszívesebben kiragadnám azt a szegény lányt a képből, szorosan magamhoz ölelném, és elvinném jó messzire. Mennyi mindenen mentem keresztül ilyen fiatalon! Ha egyszer gyerekeim lesznek, nagyon nem szeretném, ha nekik is át kellene élniük mindezt.

Azért nem csak rossz emlékeim vannak. Persze, akad belőlük bőven, de amikor jó volt, akkor igazán csodálatos volt. Rengeteg kalandban volt részem – valószínűleg többet felejtettem el, mint amennyire emlékszem. Olyan élményeket szereztem, amilyenekre keveseknek nyílik lehetősége. Emlékszem, már általánosban odavoltam a zenéért (jó, a Spice Girlsszel indult minden a kilencvenes években). A szobám fala tele volt poszterekkel, az ágyamon fekve albumokat hallgattam a „hordozható” CD-lejátszómon (ami ma inkább cipekedősnek tűnik az iPodhoz képest, amit a tizenhatodik születésnapomra kaptam). Folyton fantáziáltam: egyszer engem, a szociálisan béna, pogózó tinilányt is kiszúr majd valaki a színpadról, aztán természetesen belém zúg. Álmodoztam arról is, hogy velük turnézom, a buszukon utazom, a színfalak mögött lófrálok. Soha nem gondoltam volna, hogy mindez valóra válik. És mégis megcsináltam. Eljutottam oda, valóra váltottam az álmomat.

Vicces belegondolni, hogy gyerekkoromban a szüleim régi fotóit nézve szinte kirázott a hideg a ruháiktól. Nem értettem, hogyan lehettek annyira cikik a bohókás frizuráikkal és az idejétmúlt gönceikkel. Most, hogy a saját képeimet is kellő távolságról szemlélem, már sejtem, hogy akkor valószínűleg kifejezetten menők lehettek. Nekem például volt egy korszakom, amikor szinte állandóan iskolai egyenruhában jártam, pusztán kedvtelésből. Nem is volt igazi egyenruha, de egyszerűen imádtam a nyakkendőket. Kisiskolásként napi szinten nyafogtam, hogy miért kell mindennap ugyanazt az unalmas cuccot viselni, aztán kamaszként megállás nélkül nyakkendőben lófráltam, óriási, bő szárú farmerrel (ami az egész lábfejemet eltakarta) meg a legújabb Tammy Girl hálós toppal párosítva. Volt egy rövid lázadó periódusom, és nagyon szerettem volna egy menő tetkót, orrkarikát, szemöldök- vagy ajakpiercinget – de persze halálosan féltem, és anyámék megöltek volna, úgyhogy inkább szivárványszínű tincsekkel kompenzáltam. Egy srác ragasztópisztollyal erősítette fel az élénk, szivárványszínű darabokat a hajamba. Ma már hővédő spray nélkül a hajszárítót sem merem bekapcsolni, akkor meg boldogan hagytam, hogy egy vadidegen fickó ragasztót nyomjon a hajamba.

Mennyire gáz volt, amikor a ruhám alatt farmert viseltem, és az egészet megkoronáztam egy iszonyúan ízléstelen övvel. És persze volt az a hosszú, oldalt belógó frufrum is – emós korszak, full effect. Alig láttam tőle, azt se tudtam, hová lépek, de legalább takarta a szemöldökömet, ami az egyetlen pozitívuma volt. Az a szemöldök egyébként tényleg kalandos utat járt be az évek során – nem olyan kellemeset, mint egy tengerparti nyaralás, inkább olyan zűrzavaros, epikus utazást, mint A Gyűrűk Ura.

Végül eljutok Dylan King fotóihoz – igen, ahhoz a Dylan Kinghez, aki a The Burnouts frontembere volt. Ha valaki (ha nem emberről lenne szó, Buddy, a csivava vinné a pálmát) kiérdemelhetné az „életem szerelme” címet, az Dylan King lenne.

Az első képen elég idiótán vigyorgok, miközben Dylan játékosan összeszorítja az arcomat, és egy puszit nyom rá. Tényleg boldognak látszom mellette. És tudod, mi a titok? Köztünk minden plátói volt. Dylan és én a legjobb barátok voltunk, jóban-rosszban kitartottunk egymás mellett. Az, hogy talán én voltam az egyetlen nő, akinek a társaságát kereste, de akivel nem akart lefeküdni, sokkal különlegesebb érzést adott, mint bármely férfi, aki valaha is vágyott rám.

A karrierje csúcsán Dylan kész rémálom volt. Túl sokat ivott, rengeteg lánnyal lefeküdt, igazi rosszfiúként fittyet hányt minden szabályra… ő volt a klasszikus lázadó rocksztár. A botrányai valószínűleg a Fleet Street felének a jelzáloghitelét fedezték, és akadnak újságírók, akik a legendás Dylan King-sztorikból keresték meg a nyugdíjukat. Én azonban nem tartoztam közéjük. Nem húztam hasznot belőle, a barátja voltam. A napjaimat azzal töltöttem, hogy segítettem neki. Ha eltűnt, én kerestem meg. Ha elcseszett valamit, én takarítottam el a romokat. Emlékszem egy hétvégi éjszakára, amikor egy kisvárosban, valahol a semmi közepén rohangáltam egész éjjel, hogy megtaláljam, és gondoskodjam róla, hogy másnap ott üljön józanul a turnébuszon. Végül megtaláltam, odavittem, ahol lennie kellett. Oké, nem volt teljesen józan, de a lényeg, hogy ott volt.