Botrány a suliban

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A sánta bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A fényoszlop és más elbeszélések

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Rónaszegi Miklós

Botrány a suliban

Fantasztikus történet

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1987
Kós Péter rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1987
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2024

ISBN 978-3-9826651-0-8

www.ronaszegimiklos.com

A suli előtt

Gyűlt, gyülekezett a sok gyerek.

Ismeritek, ugye, a képet?

Ott zsibongott a díszes társaság a kapu előtt. Riadt szemű elsősök nyafogtak, hányaveti felsősök hangoskodtak. A többi sem adta alább. Lányok-fiúk hadonásztak, magyaráztak. Hol vidáman üdvözölték egymást, hol meg vadul veszekedtek. Ki az aznapi leckét másolta, ki a megtömött táskájával pörgött, hátha képen talál valakit. Ki lökdösődni kezdett, ki meg éppen abbahagyta.

Már ahogy ez lenni szokott. Reggelenként, a suli előtt.

Gyűlt, gyülekezett a sok gyerek. Ám jöttek tanárok is. Ki lesütött szemmel és sietős léptekkel – nehogy megállítsák az örökké lesben álló, aggódó szülők; ki meg szigorú tekintettel, mintha bizony ölni volna kedve. Az ilyen tanárokat még köszönteni sem volt tanácsos. Mások mosolyogva lépkedtek, mindenkivel szóba álltak; megint mások megsimogatták a leckét másoló nebulók fejét.

Hát valahogy így.

Reggel.

Aztán addig gyűlt, gyülekezett a sok gyerek az iskola előtt, hogy már egészen hatalmas tömeg lettek, és a járdán sem fértek el.

Akkor végre feltárult az a bizonyos kapu, és az iskola, mint valami ásító óriás – hamm, bekapta valamennyit!

Hol volt, hol nem volt…

És aztán?

Mi történt a suliban?

Hát jó, ha nagyon akarjátok, elmondom, de aztán nyafogás és értetlenkedés ne legyen!

Ami történt, megtörtént!

(Ha nem történt volna meg, nem tudnék miről mesélni.) A történet annyira fantasztikus, hogy kezdhetném akár így is: hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy Kovács Misi, aki ezen a reggelen izgatottan kapta el a barátját a folyosón.

– Te, te, ide süss!

– Na mi bajod? – kérdezte Zoli.

– Nem látod, te hólyag? Ezt az órát kaptam.

– Hát aztán?

Ez a kérdés kissé bután hangzott. Mert amit Misi a csuklóján mutatott, az bizony nem akármilyen óra volt.

– Mindjárt fejre állsz, ha megmutatom, mit tud ez az óra! Tudod, ki hozta? A nagybácsikám. Tudod, honnan hozta? A Távol-Keletről. És tudod, mi a meséje?

– A nagybácsikád mesemondó?

– Külkereskedő. De mindig nagyon érdekes körülmények között szerzi az ajándékokat.

– Miért? Lopja?

– Hogyhogy lopja?

– Azt mondtad, érdekes körülmények között szerzi…

– Jaj, Zoli, te ilyen butának születtél, vagy különórán tanulod?

A két jó barát nagyot nevetett. Ilyen értetlenkedéssel sokszor ugratták egymást.

– Mondd el a meséjét, de siess, mert mindjárt csöngetnek!

Itt kezdődik a történet

Hol volt, hol nem volt, volt ennek a Misi gyereknek egy nagybácsija. Valóban érdekes ember. Vastag keretű szemüveget, tömött bajuszt és rövid körszakállt viselt. A kurta pipájával úgy festett, mint egy hajóskapitány. Pedig csak külkereskedő volt valahol a Távol-Keleten.

Valahányszor rövid szabadságra hazatért, mindig hozott valami meglepetésnek szánt szép ajándékot. A legtöbbet és legszebbet Misinek hozta, akit nagyon szeretett. Tréfás kedvű ember lévén, sosem felejtette el megjegyezni, ha az ajándékot átadta:

– A jó tanulás jutalmául! Bruhaha!

Misi ugyanis csöppet sem volt jó tanuló. Igaz, rossz tanuló sem volt.

Hát – amolyan közepes.

Legutóbb is mit hozott? Ezt a szép órát. Nagy sejtelmesen vonta elő a zsebéből, és mielőtt átadta volna, így szólt:

– Furcsa története van. Elmondom.

Misi elhúzta a száját (alig várta, hogy kezébe vegye azt a szépen lakkozott fekete tokot, amiben az óra volt), de hát ha a nagybácsinak mesélhetnékje van, bizony illik meghallgatni.

– Olvastatok róla, és a tévében is láthattátok, milyen csodálatos világ egy-egy távol-keleti kikötő. A hatalmas, modern óceánjárók mellett ósdi bárkák siklanak a vízen. A parti piacon, bazárban pedig hatalmas tömeg. Színes zászlócskák alatt, színes lámpácskák fényében kínálják áruikat a hangos kereskedők. Nos, egy napon ilyen bazárban kószáltam – folytatta a nagybácsi –, amikor hirtelen megragadta a karomat egy maláj koldus. Öregember volt, egyetlen megmaradt foga csúnyán kilógott a szájából, ahogy beszélt. „Uram, uram, ön érdeklődőnek és kellően fegyelmezettnek is látszik. Vegye meg tőlem ezt a csekélységet. Igaz, életem fő műve, de hát pénzre van szükségem. Olcsón adom, koldulni nem akarok.” „Élete fő műve?” – ámuldoztam. „Úgy bizony, uram. Mert tudja meg, hogy én nem koldus vagyok, hanem a legnagyobb itteni óragyár tervező főmérnöke… izé… voltam… amíg egy különös, nagyon különös baleset nem ért.”

Akkor már Misi is ámulva hallgatta a nagybácsit. Végtére is hogyan lehet egy koldus óratervező főmérnök?

– Hanem hogy miféle baleset érte, az öreg nem volt hajlandó elárulni. Vegyem meg az órát, csak egyetlen darab készült belőle. Nem bánom meg, a modern mikroelektronika minden csodájával fel van szerelve, de van egy súlyos hibája. Mi volna az? „Sosem szabad egyszerre két gombját megnyomni – hangzott a felelet. – Márpedig az ember ezt véletlenül is gyakran megteszi. Hát ez a hibája, ezért adom olyan olcsón.” Az ára valóban olcsó volt, ezért nem is alkudoztam. Pénzt vettem elő, megtörtént a vásár, a különös alak pedig úgy eltűnt, mintha sose lett volna.

Itt a nagybácsi kissé elkomorult, hümmögve szívogatta üres pipáját, és még hozzátette:

– Azóta is megborzongok, valahányszor erre az emberre visszagondolok. Mindig úgy érzem, igazat beszélt.

A bűvös óra

Misi örömét el tudjátok képzelni.

No persze, egy karóra manapság már nem a világ. Majdnem minden gyerek karján látni ilyet vagy olyat. Az egyik ketyeg, a másik villogó számokkal mutatja a pontos időt. És akinek óra nem jutott, manapság már az sem megy a falnak bánatában. Nincs, hát nincs. A suliban amúgy sem veszed hasznát! Hiába nézegeted folyton, nem csöngetnek előbb.

Hanem azért Misi órája mégiscsak más volt.

Fényes fekete tok. Benne fehér bársony. A fehér bársonyon fekete óra. Nem kicsi, sőt akkora, hogy majdnem túlért a Misi csuklóján. A formája négyszögletes, és mindenféle rovátkák, gombok és jelzések rajta. Az egész olyan fekete, mint a titokzatos éjfél. Hát még a szíja! Az is fonott, fekete műanyag, amely mintha csak mondaná: „Ez az óra a legnagyobb csodának, az időnek ismerője. Most rád bilincselem, hogy ezentúl megmérje minden percedet és minden tettedet!”

Juj!

Misi reszketve felsóhajtott. Ebből a fekete órából szépség, okosság, kemény férfiasság áradt!

És valamilyen megmagyarázhatatlan bűvös erő.

Ismerkednek az órával

– Na, mit szólsz hozzá? – kérdezte Misi.

– Óriási! Nagy beszélőkéje van a bácsikádnak. Miért nem ír regényeket?

– Ne hülyéskedj, ez igaz. Mind igaz!

– Na, muti…

Misi örömmel mutatta.

– Így közönséges kvarcóra. Mutatja az időt. Ha megnyomod ezt, átugrik, és mutatja a naptárt, vagyis a dátumot. Még egy nyomás, tizedmásodperceket mérhetsz. Jó, hát ebben semmi különös. De itt a számítógép. Öregem, velem nem fog Epehólyag cikizni. Megnézem az órámat, és megmondom, hogy mennyi hatszázhuszonkilencszer négyszáznegyvennyolc.

– Ilyet nem is számoltunk még.

– Jó, jó, ez itt a gyökvonás. Tudod, mi az? Ez itt a százalék, tudod…

– Hát még nem kéne tudnunk, de a jegyeinket átlagolni már tudjuk.

– Az nem százalék. Na mindegy. Ezekkel majd a gimiben találkozunk, vagy a felső osztályokban. De most figyelj!

Misi megnyomott egy újabb gombot, hát lássatok csodát, az óra kétharmadát (mi az, hogy kétharmad?) elfoglaló nagy számlapon eltűntek a számok, és egyszerre csak… na mi… na mi… hát egy nagy üresség támadt.

– Hihi! – vihogott Zoli.

– Te lüke, ilyen korán még nincs tévéadás. Hidd el, hogy tegnap este a tévét néztem rajta.

Újabb nyomás: a reggeli híreket mondta egy világosan érthető hang.

– Rádió is van benne?

Akkor már egész kis csoport állt körülöttük. Mind nézte-leste a Misi csodakaróráját.

– Magnó nincs? – kérdezte az egyik nagyokos. Mert tudjátok, mindig vannak, akiknek semmiből sem elég. Egy órában rádió, tévé, számítógép van belezsúfolva, és ők megkérdezik: magnó nincs? Mert ha nincs, hát az egész nem ér semmit.