Fordította

Getto Katalin

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Julie Menanno: Secure Love

Simon & Schuster, New York, 2024

Első kiadás

Copyright © Julie Menanno, 2024

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Getto Katalin, 2024

Minden jog fenntartva

Férjemnek, Mariónak és gyermekeimnek, Johnnak, Claire-nek,

Kate-nek, Megnek, Sophie-nak és Lizzie-nek

„A szeretet folyamatos ráhangolódás, kapcsolódás, értelmezés és félreértés, elsodródás, közeledés, a mélyebb, szorosabb kötődésre való állandó törekvés. Szüntelen tánc a rátalálás, az elválás és a kapcsolat újjáépítése között. Mindennap, a nap minden percében.”

Sue Johnson

Tartalom

Bevezetés

ELSŐ RÉSZ: Saját kötődési szükségleteink megismerése

1. A felszín alatt

2. A kötődéselmélet alapjai

3. Kötődési stílusunk meghatározása

MÁSODIK RÉSZ: Konfliktus és megbékélés

4. A negatív ciklus

5. A negatív ciklus megszakítása

6. A negatív ciklus megelőzése a kötődést támogató környezet segítségével

7. Közeledés és elfogadás

8. Felépülés a negatív ciklusból

9. A kötődés sérülései és helyreállításuk

HARMADIK RÉSZ: Gyakorlati megfontolások

10. A „kerékkötők”

11. A szexfaktor

12. Ha nincs változás

13. Új stratégiák

Tanulságok: A biztonságos szeretet lehetőségei

Függelék

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Nyilatkozat: A Biztonságos kötődés című kötet a kapcsolati problémákkal küzdő pároknak kíván segítséget nyújtani. A bántalmazó kapcsolatban élők számára azonban a könyv nem kínálhat megoldást. Egy kapcsolat bántalmazónak minősül, és nem tekinthető biztonságosnak, amennyiben az egyik fél fizikai erőszak, érzelmi manipuláció, durva verbális bántalmazás, szexuális zaklatás vagy kényszer, anyagi kontroll, elszigetelés és/vagy megfélemlítés eszközeivel próbál hatalmat szerezni a másik fél felett. Amennyiben ön is bántalmazó kapcsolatban él, és szeretne többet tudni a bántalmazás meghatározásáról, mindenképpen szakember segítségét vegye igénybe. Ha nehézséget okoz annak eldöntése, hogy valóban bántalmazó jellegű-e a kapcsolat, illetve azonnali tanácsra van szüksége, hívja a Nők a Nőkért Egyesületet (NANE): 06-80-505-101, info@nane.hu, vagy az Országos Kríziskezelő és Információs Telefonszolgálatot: 06-80-20-55-20, okit@segelyszervezet.hu.

Bevezetés

Mikor tekinthető egészségesnek a kapcsolat? Sokan, sokféle formában feltettük már ezt a kérdést. Javaslom azonban, most ne azzal foglalkozzunk, hogy milyennek látszik, inkább azzal, hogy milyennek érezzük a biztos kötődésen alapuló kapcsolatot.

Nem baj, ha nem tudjuk pontosan, mi is a biztos kötődésen alapuló kapcsolat, még kevésbé, hogy milyen érzés benne élni. Hiszen éppen azért olvassuk ezt a könyvet, hogy megtudjuk. Mire a végére érünk, tisztán látjuk majd, hogy mi a lényege, és ami ennél is fontosabb, hogy milyen érzés kölcsönösen kielégítő kapcsolatban élni. Többé nem kell azon törni a fejünket, hogy vajon működőképes-e a kapcsolatunk, mert önmagunkban találjuk meg a választ. Ha nem működik, tudni fogjuk, hogy mit és hogyan változtassunk rajta. Ha sehogyan sem boldogulunk vele, nem kell többé rágódnunk: „Én tehetek mindenről? Vagy ő? Vagy egyszerűen csak nem vagyunk egymáshoz valók?” Képesek leszünk elhatárolni a különféle okokat, és egyúttal a változáshoz szükséges eszközök is elérhetőkké válnak a számunkra.

Végső soron mindannyian ugyanazt várjuk a kapcsolatainktól: biztonságot és bensőségességet remélünk szeretteinktől. Személyiségvonásaink különbözhetnek a másikétól, mások a félelmeink, mások a vágyaink, de a kapcsolatokat illetően mind ugyanazt a nyelvet beszéljük, és az áhított, harmonikus viszony érdekében képesek vagyunk a változásra, még ha ehhez segítségre, iránymutatásra van is szükségünk. Mindez azokra az egyedülállókra is érvényes, akik jelen pillanatban éppen párt keresnek, ahogy igaz azok esetében is, akik évek, évtizedek óta problémákkal terhelt kapcsolatban élnek vagy éppenséggel nemrég szakítottak partnerükkel.

Ha ennyire hasonlóak az elvárásaink, vajon miért olyan bonyolult dolog a szerelem, és miért kell oly sok buktatóval megküzdenünk? Hiszen lehetne másképp is. A baj abból fakad, hogy olyan világban élünk, amelyben az ember lassan még a legalapvetőbb lelki szükségleteit is könnyen szem elől téveszti. Többségünket sosem tanítottak meg arra, hogy megnevezze, azonosítsa, vagy akár csak észrevegye ezeket a testi-lelki alapszükségleteket. Márpedig megfelelő tudatosság, a dolgok megnevezésének készsége nélkül szinte lehetetlen hitelesen közölnünk igényeinket másokkal, és ugyancsak kevéssé valószínű, hogy megfelelően tudunk reagálni a partnerünk jelzéseire, bármennyire is szeretnénk. Ha partnerünk sem tudja pontosan és hitelesen megfogalmazni, mit szeretne, kevés az esély, hogy megérthetjük egymást.

Gondoljunk csak bele, hányszor esett meg velünk életünk során, hogy valaki megkérdezte tőlünk: „Mondd csak, érzelmileg kielégítőnek találod a kapcsolatunkat?” Attól tartok, soha senki nem kérdezett tőlünk ilyesmit. Pedig az érzelmi támogatás (a megértéssel együtt) a valóban kielégítő emberi kapcsolat vitathatatlanul legfontosabb eleme. És ha életünk valamely kivételesen tudatos szereplője fel is tett efféle kérdést, azt jó eséllyel nem tudtuk megválaszolni.

Az érzelmi támogatás a kötődés elválaszthatatlan része, egyik legfontosabb párkapcsolati szükségletünk. Úgy vélem, a kötődési szükségletekről szólva hasznos, ha így tesszük fel a kérdést: „ahhoz, hogy közel érezzelek magamhoz, az kell, hogy…” Például: „ahhoz, hogy közel érezzelek magamhoz, az kell, hogy érzelmi megerősítést kapjak”; „ahhoz, hogy közel érezzelek magamhoz, tudnom kell, hogy tisztelsz, és látod, milyen erőfeszítéseket teszek”; „ahhoz, hogy közel érezzelek magamhoz, tudnom kell, hogy számít, mire van szükségem”; „ahhoz, hogy közel érezzelek magamhoz, tudnom kell, hogy megértesz”.

A könyv későbbi fejezeteiben részletesen kitérünk a kapcsolathoz fűződő igények témájára, e helyt azonban le kell szögeznünk: a harmonikus, szoros és örömteli kapcsolathoz elengedhetetlen, hogy a partnerek érezzék, igényeik megértésre számíthatnak a partner részéről.

De mi is valójában az átérzett élmény? Nos, ha éhesek vagyunk, nem egyszerűen tudjuk, hogy éhesek vagyunk, hanem érezzük is az éhséget. Testünk és tudatunk együttműködik: a test érzékeli az ingert, amit az agy éhségként azonosít. Miután megtanultunk beszélni, képesek vagyunk szavakba önteni érzéseinket, hiszen megtanultuk, hogy az éhség érzését az éhség szóval jelöljük. Senkinek sem okoz nehézséget, hogy kijelentse: „éhes vagyok”, és eltervezze, mit kell tennie ahhoz, hogy az éhség érzését leváltsa annak ellenkezőjére: a jóllakottság érzésére. A kapcsolathoz fűződő igények feldolgozása is ugyanilyen módon történik. Ha azon szerencsések közé tartozunk, akik az érzelmeiket megfelelő színvonalon kifejezni tudó felnőttek között nevelkedtünk, akik képesek voltak felismerni érzéseinket, a negatív, fájdalmas érzéseket is, és megtanítottak bennünket arra, hogyan fejezhetjük ki őket, pontosan úgy, ahogy arra is megtanítottak, hogyan kössük össze az éhség érzését az azt jelölő szóval. Valószínűleg ilyen szavakkal fordultak hozzánk: „Úgy érzed, hogy megbántottak? Mondd el, hiszen tudod, milyen fontos vagy nekem!”, vagy „Úgy érzed, félreértették, amit mondani akartál?” Előfordulhat azonban, hogy szinte sosem beszéltek hozzánk ilyen módon – és ezzel nem vagyunk egyedül.

Lehet, hogy a kapcsolatokhoz fűződő igényeink, elvárásaink nem tudatosulnak bennünk, központi idegrendszerünk azonban, amely énünk legelemibb késztetéseit közvetíti, pontosan tudja, mik is ezek az igények, és fiziológiai választ adnak arra, ha ezek az igények nem találnak meghallgatásra, nem elégülhetnek ki: izmaink megfeszülnek, felgyorsul a légzésünk, fokozódik a pulzusszám. Ennek a fordítottja is igaz: ha igényeink kielégülnek, az idegrendszer nyugodt, kellemes, feszültségmentes állapotot közvetít, azt üzeni, hogy biztonságban vagyunk. Ez benne a jó.

A kötődéselmélet nézőpontjából viselkedésünket lényegében a szeretteinkhez fűződő bensőséges és biztonságot nyújtó kapcsolat fenntartására, megszerzésére vagy helyreállítására való törekvés irányítja. A bizonytalan kötődésű környezetben megmutatkozó diszfunkcionális kapcsolati viselkedés nem más, mint kísérlet a szükségesnek érzett kötődés megteremtésére. Ha igényeink kielégülésre találnak, biztonságban érezzük magunkat, vagyis a kapcsolat biztonságot nyújt számunkra. Minden veszekedés, vita, mosolyszünet, passzív-agresszív megjegyzés hátterében kielégületlen kapcsolati elvárások sora áll. Könyvünkben sok szó esik majd a hasonló, tévútra futó kapcsolatteremtési kísérletekről. Ki fog derülni, hogy amikor partnerünk kiabál velünk, valójában szeretne közelebb kerülni hozzánk, amikor egy vita során hirtelen beszünteti a kommunikációt, voltaképpen a kapcsolatot akarja megóvni. Nem szándékom, hogy mentegessem az efféle magatartást, de ha a kötődés szemszögéből nézve képesek vagyunk megérteni, mi áll mögötte, akkor van rá esély, hogy céljaink eléréséhez jobb eszközt találjunk.

Azon kívül, hogy tudatosítjuk, kötődési problémáink hogyan befolyásolják kapcsolatainkat, sok egyebet is tehetünk. A Biztonságos kötődés végső soron abban segít, hogy megtudjuk, mire van szükségünk ahhoz, hogy egészséges kapcsolatot ápolhassunk valakivel. Könyvünk a párterápiát segíti: azon az úton kalauzolja végig a partnereket, amelyet terapeutaként én is minden esetben bejárok. De vajon akkor is a hasznunkra lehet-e ez a könyv, ha éppen nem élünk párkapcsolatban? Teljes mértékben, hiszen a téma egyetemes: ha nem élünk párkapcsolatban, akkor azt segíthet megértenünk, hogy gyermekkori kötődési tapasztalataink miként befolyásolták múltbeli párkapcsolatainkat, és hogyan bukkanhatnak fel majd a későbbiekben. Mindaz, amit a könyvből megtudhatunk, az önmagunkhoz való viszonyunkat is befolyásolhatja. Végtére ez a viszony, illetve az öngondoskodás képessége vagy hiánya nemcsak az egészséges énkép, hanem a működő partnerkapcsolat kialakításához is nélkülözhetetlen. Az itt megszerzett tudás igazíthat el bennünket, amikor azt kell eldöntenünk, mit várunk jövőbeli partnerünktől, és miként hozzuk ki a legjobbat magunkból egy későbbi partnerkapcsolatban. Akár párkapcsolatban élünk, akár nem, ezt a könyvet mindenképpen egyfajta kézikönyvként használhatjuk, melynek javaslatai a kötődéselmélet megállapításain alapulnak. Hiszen bizonyos mértékig minden kapcsolatot a kötődés energiaszintje határoz meg. Talán nagyzolásként hat, mégis őszintén hiszem, hogy ez a könyv mindenkinek a segítségére lesz, aki tudni szeretné, miként alakíthat ki kötődést másokkal.

Ha olyan környezetben nevelkedtünk, amelyben az lehetett az érzésünk, hogy szüleink, nevelőink alapvetően kielégítik a kapcsolatra vonatkozó igényeinket, felnőttként valószínűleg olyan emberekhez vonzódunk majd, akik tudják, hogyan adják meg nekünk azt, amire szükségünk van, és mi is ugyanerre törekszünk majd partnerünk irányában. Mindezt úgy tesszük, hogy nem is gondolunk rá. Idegrendszerünk elárulja, mi jó neki – nyugodtan hagyatkozzunk rá. A gyermekkori biztos kötődés nagy valószínűséggel felnőttként is hasonlóan biztos kötődésű kapcsolatok felé terel bennünket. Mindazok, akik ebbe a kategóriába tartoznak, e könyvből részletes ismereteket szerezhetnek arról, hogy honnan is ered ez a biztos kötődés, és hogyan kamatoztathatják továbbra is a párkapcsolataik terén. A kötődés minőségét is spektrumként kell elképzelnünk: egyetlen pár sem mondhatja el magáról, hogy tökéletes a kapcsolata, és az élet megpróbáltatásai olykor megnehezítik a partnerek számára, hogy teljes mértékben támogatni tudják egymást, ami a kötődés minőségére is kihatással lehet. Vallom, hogy minél több információval rendelkezünk a kapcsolati munkát illetően, annál könnyebben birkózunk meg az elkerülhetetlenül jelentkező kihívásokkal. A fejlődés lehetősége mindenki számára adott.

Ha viszont gyermekkorunk úgy telt, hogy igényeinkre nem kaptunk megfelelő választ, ha érzéseinket nem fejezhettük ki szabadon, ha úgy éreztük, nem becsülnek, nem hallgatnak meg, nem törődnek velünk, nem értenek meg, megszégyenítenek, értéktelennek tartanak, ha igényeinket hátrasorolják, nagy valószínűséggel olyan kapcsolatokat alakítunk ki, amelyekben eleinte talán jól érezzük magunkat, később azonban mindenképpen bánatot, feszültséget okoznak. Ebben az esetben bizonytalan kötődésről beszélhetünk, és ha partnerünk is hasonlóan bizonytalan kötődésű (a bizonytalanul kötődő felnőttek túlnyomó része hasonlóan bizonytalan kötődésű partnert választ), könnyen megtörténhet, hogy kapcsolati zsákutcában találjuk magunkat. Valószínűleg mindannyian pontosan tudjuk, mennyi szenvedést okozhat az ilyen kapcsolat, különösen, ha konfliktusba és a kommunikáció kudarcába torkollik. Ugyanakkor kevesen tudhatjuk, milyen érzés másféle, biztonságos kapcsolatban élni. Nem csoda: a statisztikák szerint a népesség legalább 50 százaléka bizonytalan kötődésű.

Szerencsére akkor sem kell egész életünket állandó lelki gyötrelem, bánat és zűrzavar, szüntelen idegfeszültség közepette leélnünk, ha korai kötődésünk bizonytalan volt. Nem kell lemondanunk a bensőséges, alapvető emberi igényeinket kielégítő kapcsolatról. Könyvünk segít majd eldönteni, hogy a bizonytalan kötődés melyik típusa az, amelyben érintettek vagyunk, hogyan és miért váltunk azzá, és miként alakíthatjuk át az önmagunkhoz és másokhoz fűződő viszonyunkat. Többé nem kell beletörődnünk, hogy hiába élünk kapcsolatban, magányosnak érezzük magunkat, hiszen megnyílik előttünk az út a valódi, támogató kapcsolat felé. Bizton állíthatom ezt, hiszen segítőként nap mint nap tapasztalom, hogyan mennek keresztül a párok ezen a folyamaton.

Pedig amikor terapeutaként dolgozni kezdtem, a legkevésbé sem terveztem, hogy párokkal foglalkozom majd. Friss diplomásként örömömet leltem az egyéni terápiában, de a teljes körű működési engedély megszerzéséhez párokkal végzett klinikai gyakorlatot is igazolnom kellett. Az első párterápiás ülés egy kissé (pontosabban: nagyon) sokkolóan hatott; álmomban sem hittem volna, hogy ilyen nehéz mesterség a párterápia, hogy ilyen szerteágazó figyelmet követel. Ugyanakkor kihívásként tekintettem rá, és a kihívások mindig inspirálóan hatnak rám. Mindössze egy héttel az első terápiás ülés után Los Angelesből, ahol akkoriban éltem, a montanai Bozemanbe repültem. Azért éppen oda, mert ott indult leghamarabb alapfokú érzelemfókuszú párterápiás (EFT) képzés. Az EFT, melyet dr. Sue Johnson fejlesztett ki, a kötődéselméletre alapozva igyekszik segítséget nyújtani a pároknak a biztos kötődés eléréséhez.

Az a képzés csak a kezdet volt, amit éveken át újabb és újabb, sok száz órányi tréning, egyéni szupervízió és klinikai gyakorlat követett. Lelkesedéstől fűtve tértem vissza Los Angelesbe, hiszen láttam, hogy a kötődéselmélet alkalmazása a párterápiában milyen nagyszerű eredményeket produkál, és hogy olyan eszközöket ad a páciensek kezébe, amelyekkel valóban képesek javítani kapcsolataik minőségét. A tréninget követő néhány terápiás ülés során tapasztalhattam, hogy akár már egyetlen alkalom is milyen sokat segíthet a szorosabb kötődés kialakításában. Valóban, rendkívüli elégtételt jelent látni, hogy a pár, aki hozzám fordult segítségért, magabiztosabban, a kapcsolatukba vetett hitben megerősödve távozik a rendelőmből. Mindezt pedig a kötődésfókuszú szemlélet tette lehetővé.

Miután az első EFT képzés után hazatértem, többé nem fogadtam egyéni pácienseket, és hivatalosan is párterapeutaként folytattam a munkát.

Az EFT-ben azt szeretem a legjobban, hogy az önmagunkhoz való viszonyunk rendezését ugyanolyan fontosnak tartja, mint a párkapcsolat megjavítását. Azt is helyeslem, hogy magukkal a párokkal dolgozunk együtt, ahelyett, hogy egyszerűen hazaküldenénk a pácienst a párjához, aki talán egészen más ösvényeken jár, mint az egyéni terápiában részt vevő partnere. Nálunk ugyanazt a tapasztalatot élik meg a felek, és a közös élménynek köszönhetően mélyebbé válik a kapcsolatuk, kommunikációs képességeik is fejlődnek.

A Biztonságos kötődés lapjain ugyanazt az utat járjuk be, amit a hozzám forduló párokkal járunk végig. Elsőként a kötődésük történetéről kérdezem a partnereket. Különösen a gyermekkori kötődéseik, családi viszonyaik érdekelnek. A könyv első része a folyamat ezen szakaszát képviseli, és azt a célt szolgálja, hogy olvasóim és partnereik a kötődésmintázatok megismerése révén megtudhassák, hogy ki-ki mit hoz magával a múltból a kapcsolatba. Hogy olvasóim számára minél inkább átélhetővé tegyem a folyamat e szakaszát, jó néhány példával szolgálok majd saját praxisomból, azoknak a pároknak a példáival, akikkel együtt dolgoztam (a személyek valóságosak, noha a neveket és bizonyos, könnyen azonosítható részleteket megváltoztattam, illetve néhány esetben több, különböző történet részeit egyesítettem).

A 2. részben megtudjuk, hogy a múltból hozott tapasztalatokból és a jelen valóságának elemeiből hogyan jönnek létre azok a folyton ismétlődő, sehova sem vezető üres körök, amelyek kisiklatják a kommunikációnkat. Megtanuljuk, hogy mik is valójában ezek a kommunikációs holtvágányok, miként működnek, és honnan tudhatjuk, hogy mi is a foglyaivá váltunk. Később azt is megtanuljuk, miként akadályozhatjuk meg a kialakulásukat, illetve hogyan állítsuk helyre a kommunikációt. Megtanuljuk olyan módon alakítani környezetünket, hogy az megkönnyítse a kapcsolatteremtést, amely csökkenti a konfliktus veszélyét, és hozzásegít a problémák kezeléséhez, megoldásához.

A 3. részben olyan párkapcsolati jelenségeket tekintünk át, melyekkel nap mint nap találkozhatunk, és amelyek keresztülhúzhatják a konfliktus kezelésére irányuló szándékainkat. Olyan általános témákra is kitérünk majd, mint a szexualitás, de szót ejtünk speciális, kihívást jelentő élethelyzetekre is, mint a trauma vagy a függőség. Igyekszem megmutatni, milyen pályamódosításra van szükség akkor, ha korábbi stratégiánk nem hozza meg a várt eredményt, végül pedig megbeszéljük, milyen forgatókönyvet ajánlatos követnünk, ha nehéz és kényelmetlen témákat kell megbeszélnünk partnerünkkel.

Párterápiás gyakorlatom során eljött az a pillanat, amikor úgy döntöttem, Instagram-oldalt hozok létre, egyrészt, hogy lehetőséget adjak a közös gondolkodásra, másrészt azért, hogy szélesebb körben is megoszthassam azokat az eszközöket, melyeket terápiás gyakorlatomban használok. A „The Secure Relationship” nevű oldalamon található ismeretek minden párnak hasznára lehetnek, azoknak is, akik nem járnak terápiára, hiszen olyan általános témákat taglalnak, mint az érzelmi elérhetőség, feltéve a kérdést: „Hogyan reagálok partnerem érzelmi közeledésére? Elintézhető-e egy bocsánatkéréssel, ha megbántottam?” Az illusztrációk és könnyen áttekinthető leírások segítenek az olvasottak feldolgozásában. A közösségi oldalakon közzétett tartalmak gyorsan és hatékonyan juttathatók el a közönséghez; a könyv elmélyültebb megközelítést tesz lehetővé, de az itt közölt tudás éppolyan könnyen alkalmazható a mindennapi életben.

Nem állítom, hogy mire olvasóm ennek a könyvnek a végére ér, tudatosítani fogja magában, hogy milyen sokat javult a kapcsolata partnerével; azt azonban tudni fogja, miként találja meg, ismerje fel és idézze elő azokat a helyzeteket, amelyek szorosabb, biztosabb, erősebb kötődést tesznek lehetővé. Megtanuljuk, hogyan építhetjük be a tanultakat kapcsolatunk alapjaiba, hogy működjenek akkor is, amikor álomutazáson veszünk részt párunkkal, és akkor is, amikor nehézségeket kell megoldanunk, vagy egyszerűen éljük a mindennapjainkat, anélkül, hogy gondolatban a kapcsolattal foglalkoznánk. A módszer saját belső fejlődésünket is serkenti, segít, hogy jól érezzük magunkat a bőrünkben, és hogy kapcsolatainkban is képesek legyünk érvényesíteni azt a kiegyensúlyozott viszonyt, melyet saját magunkkal alakítottunk ki. Ugyanis ez jelenti minden kapcsolat gyökerét. Ez kínál alapot a biztos kapcsolatok számára.

ELSŐ RÉSZ

Saját kötődési szükségleteink megismerése

1. FEJEZET A felszín alatt

„Nem az az igazi probléma, ami annak látszik.”

– Szia! De jó, hogy megjöttél! – mondja Jen, amikor a férje, Andrew benyit a lakásba, és kulcscsomóját az asztalra téve üdvözli őt. – Megint az asztalra tetted a kulcsot. Százszor kértelek rá, hogy a kampóra akaszd. Azért hívják kulcskampónak.

– Ez most komoly? – kapja fel a fejét Andrew. – Szinte mindig a kampóra akasztom. Tényleg ezzel kell fogadni az embert, amikor hazaér?

– Szinte mindig? Na ne mondd! Szinte soha, én azt mondanám – feleli Jen. – Lehet, hogy ez neked apróság, de nekem igenis fontos. Én vagyok az egyetlen ebben a házban, aki rendet tart.

Mindannyian ismerjük a mondást: itt van a kutya elásva. A terápián mindig ez a fő kérdés: hogy hol van elásva a kutya. A partnerek veszekedésekor – szóljon akár a pénzről, akár a gyereknevelésről, költözésről, anyósról, szexről, vagy arról, hogy ki vigye ki a szemetet – szinte sosem az a konfliktus valódi tárgya, amiről vitáznak. Nem mondom, a szóban forgó probléma is fontos lehet. A szemetet tényleg ki kell vinni valakinek, a számlákat is be kell fizetni, és fontos, hogy a társak igazságosan megosztoznak-e a feladatokon vagy sem. Mégis, mindezeknél súlyosabb kérdés az, hogy vajon mi áll útjában egy olyan megoldásnak, amely a kapcsolat sérülése nélkül lenne képes működni. A közvetlen probléma megoldása csak akkor lehetséges, ha a nagyobb, súlyosabb kérdésre sikerül megoldást találni. A vita látszólagos tárgya mögött húzódó nagyobb probléma szinte minden esetben kommunikációs természetű, ahogy a példánkban szereplő pár, Andrew és Jen esetében is láthatjuk.

Az esetek többségében az efféle viták folytatódnak.

– Nem tudnál végre leszállni rólam egy kicsit, Jen? – sóhajt Andrew. – Bármit teszek, mindenben találsz valami kifogásolnivalót. A múlt hétvégén kitakarítottam a garázst, nem? Most mégis képes vagy szemrehányást tenni egy kulcskampó miatt?

– Légy szíves, ne akard rám hárítani az egészet! – csattan fel Jen. – Miért nem tudod egyszerűen elismerni, hogy mindig szanaszét hagyod a kulcsokat?

– Azért, mert tökéletesen értelmetlen, amit mondasz! – vágja oda Andrew.

Jen éktelen dühbe gurul.

– Néha azt kívánom, bárcsak olyan lennél, mint a sógorom! Ő ugyanis valóban segít a feleségének!

Andrew érzi már, hogy elfajulhat a vita, ezért hangnemet vált.

– Jól van, tessék, felakasztom a kulcsot a kampóra. És most fejezzük be, jó?

De Jent már nem lehet leállítani. Azzal vádolja Andrew-t, hogy fölényeskedve beszél vele.

– Jó, feladom – rázza a fejét Andrew. – Ha egyszer bal lábbal keltél fel, nem tudok olyat mondani, amivel elégedett lennél.

Kimegy a szobából, magára hagyva Jent, aki csendesen tovább füstölög magában.

Biztos vagyok benne, hogy mindannyian számtalan hasonló konfliktust éltünk már meg, még ha az elhangzó vádak és érvek egészen másra vonatkoztak is, mint a példában. Andrew és Jen vitája a kulcsok miatt pattant ki, ám egy perc alatt az érzelmi fegyvertár összes eszközét – a vádaskodást, a megszégyenítést, a kemény kritikát, a hárítást – felvonultató, gyötrelmes veszekedéssé fajult.

A szóváltás végül sértett hallgatásba fulladt, és a beállt csend fülsiketítőbb volt, mint a kiabálás. Andrew és Jen talán már félig el is felejtették, min kezdtek veszekedni. Arra azonban, hogy mit éreztek a veszekedés alatt, nagyon is emlékeztek: dühösek voltak, magányosnak, mellőzöttnek érezték magukat, akit a másik semmire sem becsül.

Andrew és Jen egész este alig szóltak egymáshoz. Másnap, amikor kissé lehiggadtak, és a feszültség is enyhült valamelyest, már mindketten hiányolják a másik társaságát, úgyhogy próbálnak túllépni a dolgon. Úgy tesznek, mintha nem történt volna semmi, és bár a kulcsok attól fogva mindig pontosan a helyükre kerülnek, a neheztelés hatására az őket összekapcsoló kötelék addig oly erősnek mutatkozó szálain szakadások keletkeznek. Ennek ellenére továbbra sem akarnak beszélni a szóváltásról, félnek, hogy újból összekapnának. Nem veszekednek többé, de a konfliktus nem oldódott meg.

Aligha akad olyan párkapcsolat, amelyben nem fordulnak elő hasonló jelenetek. Ennek ellenére, amikor nyakig benne vagyunk, az a benyomásunk, hogy csak velünk történik ilyesmi; hogy kapcsolatunkon átok ül; hogy valami nincs rendben velünk. Az a célom, hogy bebizonyítsam: szó sincs ilyesmiről.

Számos páciensem találta magát ebben a helyzetben.

Az ehhez hasonló jelenetek valójában sokkal inkább a múltról szólnak, mint a jelenről. Vitatkozunk, aztán belefáradunk és feladjuk. Már nem veszekszünk, csak élünk egymás mellett. Az érzelmi elszakadás érzése állandósul; ezt az állapotot időnként a feszültség növekedése szakítja meg. A felszínen talán nem úgy zajlik minden, ahogy Andrew és Jen esetében – lehet, hogy mi nem kiabálunk a hanyagul lerakott kulcsok miatt, inkább néma lemondással magunk rakjuk a helyére –, de a konfliktus nem oldódik meg attól sem, hogy a pár tagjai egymást kerülgetik. A probléma eszkalációja helyett elszakadnak egymástól, mindössze ennyi a különbség. Az eredmény azonban ugyanaz: a valódi gond nem oldódik meg, a feszültség fokozódik, a partnerek egyre távolabb sodródnak egymástól.

Állandó veszekedés vagy elhidegülés – ez az a két helyzet, ami miatt a legtöbb pár hozzánk fordul. Mire helyet foglalnak velem szemben a kanapén, a kapcsolatuk sok esetben már romokban hever, és a felek azt gondolják, hogy egyszerűen nem illenek egymáshoz.

Szerencsére az esetek többségében nem erről van szó. Mindössze olyan kommunikációra van szükségük, amely megkönnyíti a biztos kötődés kialakítását. Andrew-nak és Jennek, ahogy annyi más párnak, meg kell találniuk az egymáshoz vezető utat.

A valódi probléma

Párok milliói vergődnek abban a csapdában, amibe Jen és Andrew is belelépett. Hogy megértsük a helyzetüket, nem kell feltétlenül hasonló közeghez – a példában hagyományos, amerikai heteroszexuális pár szerepel – tartoznunk. Lehet, hogy magunk is heteroszexuális kapcsolatban élünk ugyan, de nem az Egyesült Államokban, hanem Indiában, Németországban vagy Argentínában, és kapcsolatunknak a bemutatott példától eltérő kulturális színezete van. Lehet, hogy partnerünkkel együtt az LMBTQ közösséghez tartozunk. Sőt az is előfordulhat, hogy egyszerűen csak úgy határozzuk meg kapcsolatunkat, mint két, egymást szerető ember viszonyát, akik szeretnék, ha minden rendben lenne közöttük. A könyvünkben bemutatott példák sajátosak ugyan, mégis általánosan érvényesek. Mindannyiunknak megvannak a magunk sajátos problémái és körülményei, de mindegy, hogy melegek vagy heterók vagyunk, hogy első vagy harmadik házasságunkban élünk, netán sosem voltunk házasok, a kapcsolat dinamikája alapvető hatással lesz ránk. Igazság szerint a külső körülményeink sokkal kisebb mértékben hatnak ránk, mint az érzelmi állapotunk.

Az olyasfajta párok, mint Jen és Andrew, sokat vitatkoznak a gyermeknevelés vagy anyagi helyzetük miatt, és gyakran teljesen elhidegülnek egymástól. Mások szorgalmasan bújják a könyveket, elsajátítják az „énközlés” technikáját, és képesek megfelelő keretek között felvetni a problémáikat. Ezek a stratégiák ugyan lehetővé teszik a problémák tüneti kezelését, de a nézeteltérések tartós rendezése csak akkor lehetséges, ha megtaláljuk a probléma gyökerét. Márpedig a probléma szinte mindig a bizonytalan kötődésben rejlik.

Kötődésen alapvetően az életünk kulcsalakjai iránti kapcsolatunk minőségét értjük, amely társas viselkedésünk minden egyes mozzanatán otthagyja lenyomatát. Az egymáshoz kötődő emberek az érzelmi támogatás igénye miatt kölcsönösen függnek egymástól. Ez a gyakorlatban azt jelenti, hogy tudják, meghallgatásra, megértésre, megbecsülésre és támogatásra számíthatnak a másiktól. A legerősebb kötődés a szülők és gyermekeik, valamint a szerelmesek között áll fenn, hiszen ezek azok a kapcsolattípusok, amelyektől nagyjából egész életünkben függünk. Szerelmi kapcsolat esetében, ahol a kötődés kölcsönös (szemben a szülő-gyerek kapcsolattal, ahol a szülő felelős a gyermekért, a gyermek viszont nem felelős a szülőért), annál erősebb a kötődés, minél nagyobb megfelelés áll fenn a partnerek kapcsolati igényeit illetően. A következő fejezetben alaposabban szemügyre vesszük a kötődési igények témakörét, de általánosságban már most is leszögezhetjük, hogy alapvető kapcsolati igénynek számít a partner érzelmi elérhetősége, és az, hogy a konfliktusok megoldása érzelmileg biztonságos közegben történjen: a partnerek legyenek képesek szeretetet adni és azt elfogadni, és ha nehézségekkel szembesülnek, azok megvitatása igazságos és méltányos módon történjen. Ha mindez érvényesül, a partnerek biztonságos és erős kötődést élnek meg egymás iránt.

A szerelmi kötődés sem a semmiből keletkezik, mivel a partnerek mindegyike a gyermekkori, illetve ifjúkori kapcsolatok, a korai szerelmi kapcsolatok „csomagjával” érkezik. Senki sem kivétel ez alól, csak az a kérdés, milyen mértékű ez a befolyás. Ez a „csomag” nem szükségszerűen negatív hatásokból áll, mindenféle élmény lehet benne. Az önmagunk és a mások iránti bizalom szintje is eltérő lehet, hiszen gyermekkorunkban különböző tapasztalatokat szereztünk azzal kapcsolatban, hogy kapcsolati igényeinket milyen mértékben elégítette ki a környezetünk, milyen módon tanultuk meg kezelni érzelmeinket, milyen kommunikációs és magatartásmintákat ismerhettünk meg. Megfigyelhető, hogy a hasonló kötődési stílusú és fejlettségi szintű partnerek vonzzák egymást, akkor is, ha a kötődés más és más formában mutatkozik a felszínen. A kötődés biztos vagy bizonytalan jellege spektrumként értelmezendő, és bár vannak kivételek, megfigyelhető, hogy a bizonyos mértékig bizonytalan kötődésű személyiség olyan partnert választ, akinek a kötődéstípusa nagyjából az övével megegyező helyet foglal el ezen a spektrumon. A kötődés minősége tehát nem csak az aktuális kapcsolatról szól: a múlt mindig befolyásolja a jelent.

Az olyan, eszkalálódó viták esetében, amilyenek Jen és Andrew között zajlottak, a partnerek valójában a kötődés bizonytalansága miatt vitatkoznak. Szavaik valójában arról szólnak, hogy milyen nagy szükségük van egymásra, és milyen elkeserítő számukra, ha nem tudnak utat találni a másikhoz. A felszíni tartalom – kulcsok, számlák, gyereknevelés, és így tovább – valójában kódolt üzenet, amely mögött a félelem, a kielégítetlen igények és az igények kifejezésére való képtelenség áll. Hogy védekezzenek az érzelmi kielégítetlenség okozta lelki feszültség ellen, a partnerek különféle védekező mechanizmusokhoz menekülnek: a hangos tiltakozás, a kommunikáció berekesztése mind arra szolgál, hogy elkerüljék a fájdalmas sérüléseket, a kiszolgáltatottságot.

Mindezek ismeretében Jen és Andrew vitája egészen más fényben tűnik fel előttünk.

Andrew örömteli várakozással érkezik haza: arra készül, hogy az estét együtt töltik Jennel. Lesújtja, hogy Jen leszidja a kulcsok miatt: már megint valami rosszat csinált. Kisgyerekként sosem tudott olyat tenni, amivel kivívta volna anyja elismerését, így Jen megjegyzése az elevenébe vág. Andrew egész teste reagál a feszültségre. Tudata mélyén a következő monológot folytatja: „Talán, ha meg tudom győzni Jent arról, hogy nem vagyok rossz gyerek, nem kell úgy éreznem, hogy megint engem hibáztat valamiért, ami nem szép tőle, tekintve, hogy milyen keményen dolgozom azért, hogy mindene meglegyen.” Minden szavával védekezni próbál.

Jen is örömmel készült az aznap esti viszontlátásra. Korábban ment haza a munkából, hogy rendbe tegye a házat, és este együtt élvezhessék a pihenést. A rend és tisztaság fenntartása Jen mentális öngondoskodásának fontos részét alkotja. Tudja, hogy Andrew igényei nem foghatók az övéhez ezen a téren, mégis fontosnak érzi, hogy partnere támogassa ilyen irányú törekvéseit. Hiszen igazán nem kér sokat, érvel magában. Amikor megpillantja a konyhaasztalon landoló kulcsokat, a saját gyermekkori sérülései – mellőzöttsége, a támogatás hiánya – szakadnak fel. A következő gondolatok járnak a fejében: „Mennyit erőlködtem, hogy meghallja, amit kérek! Tudja, milyen fontosak számomra ezek a dolgok, úgyhogy ha így tesz, nyilván nem érdekli, mit gondolok.” Minden vágya, hogy Andrew lássa, megértse, ami történik, hogy megerősítse törekvéseiben.

Jan és Andrew szóváltásának egyetlen célja van: utat keresni a másikhoz. Jen tudni akarja, hogy Andrew szereti, hogy érzéseit kellőképpen értékeli a partnere. Andrew nemcsak abban szeretne biztos lenni, hogy Jan megbecsüli őt, hanem abban is, hogy partnere tudja, mennyire szereti őt, és mennyire fontos a számára. Igényeiket azonban minden erőfeszítésük ellenére sem sikerül megfelelően közölni a másikkal. Mindketten megrekednek lövészárkaikban, onnan csatároznak valamiért, ami abban a pillanatban mindennél fontosabb a számukra: a kötődés biztonságáért. Mindketten ugyanarra a látszólag egyszerű üzenetre várnak: „Szeret, és megért engem. Ha sikerül eljuttatnom hozzá az üzenetemet, válaszolni fog rá. Minden rendbe jön.” Erre van tehát szükségük, nem pedig arra, hogy felerősítsék egymásban a kötődéssel kapcsolatos félelmeiket.

Jen és Andrew végül kibékülnek, legalábbis továbblépnek a konfliktuson, de a kötődésen esett sérülés megmarad, és nem tudják, hogyan hozzák helyre. A konfliktus pedig szinte biztosan megismétlődik majd, ki tudja, hányszor, és mindig hasonló módon, egészen addig, amíg meg nem tanulják, hogyan tartsák fenn a kötődést akkor is, amikor problémával szembesülnek.

Most képzeljük el, hogy a partnerünkkel beszélgetünk – a jelenlegivel, valakivel a múltból, esetleg a jövőből. A munkahelyünkön átélt stresszes helyzetekről folyik a szó. Miután bemutattuk a problémát, a partnerünk megjegyzi, hogy szerinte nincs igazunk; úgy véli, hálásnak kellene lennünk, hogy ilyen munkahelyünk van. Tiltakozni próbálunk, mire azzal válaszol, hogy szerinte túlságosan érzékenyek vagyunk, és nem bírjuk a kritikát.

Hogy éreznénk magunkat egy ilyen szituációban? Csalódást, haragot élnénk át? Úgy találnánk, hogy partnerünk nem ért meg bennünket?

Figyeljük meg, milyen érzéseket élünk át most, amikor beleképzeljük magunkat a helyzetbe. A legtöbben erős feszültséget élünk meg ilyenkor, elszorul a torkunk, a mellkasunk. Néhányan úgy érzik, hibát követtek el, amikor „kiadták” magukat, elárulták az érzéseiket. Ilyen módon élik meg a kötődés sérülését. Ha efféle sérülések gyakran érik a kapcsolatot, ha ennek következtében az a tartós benyomás keletkezik a partnerekben, hogy a másik nem támogatja őket, ha nem sikerül a bizalmat helyreállítani, akkor a kötődés bizonytalanságának érzékelése megerősítést nyer.

Olvasóim között bizonyára akadnak, akik sokkal súlyosabb kérdésekkel szembesülnek annál, hogy ki hova teszi a kulcsát: hűtlenség, krónikus betegség vagy mentális zavar, a mozaikcsaládok szokásos nehézségei, katonacsaládoknál a bevetéssel kapcsolatos gondok, függőség, rokoni konfliktusok, csak hogy néhányat említsek. A valóságot nem tudom megváltoztatni, de – és remélem, együtt valóban képesek leszünk erre – abban tudok segíteni, hogy kapcsolatunkat felvértezzük a külvilágból érkező stressz negatív hatásai ellen. Hogy miért különösen fontos a biztos kötődés akkor, amikor az élet akadályokat gördít az utunkba? Mert az a támogatás, amit a partnerek a biztosan kötődő kapcsolatokból nyerhetnek, segítenek abban, hogy megbirkózhassanak ezekkel, növelik magabiztosságukat. Ahhoz, hogy a régi sebek, a régi hibák következményei begyógyulhassanak, ismernünk kell, hogy milyen módon megy végbe ez a folyamat. Ebben tudok segíteni. Lehet, hogy továbbra is sok nehéz helyzet vár ránk, a kapcsolat sérüléseit azonban elkerülhetjük. Sőt, a kapcsolat erőforrásként szolgálhat a megpróbáltatások közepette. Partnerünkkel együtt megtanulhatjuk, hogyan alkossunk szövetséget a világ ellen.

Nem állítom, hogy minden párnak mindenáron együtt kell maradnia. Nem hiszem, hogy ez a helyes út. Vannak olyan kihívások, melyeket lehetetlen legyőzni, és bizony az is előfordul, hogy nem a felszíni probléma a valódi probléma. Egyes esetekben a nézeteltérések olyannyira kiéleződhetnek, hogy lehetetlen zöld ágra vergődni velük, és nincs helye a kompromisszumnak. Tegyük fel például, hogy a partnerek szeretik egymást, de egyikük szeretne gyereket, a másikuk nem; egyikük a belvárosban akar lakni, a másik távol a civilizációtól; valamelyikük képtelen túllépni a régi kapcsolatán, bár a másik szerint az lenne a helyes, ha szakítanának a múlttal. Olykor egyszerűen nem illik egymáshoz a két ember, vagy olyan súlyosak a sebek, hogy nincs remény a gyógyulásukra. Később szót ejtünk arról, hogy ilyen esetben mi a teendő, most azonban szeretném leszögezni, hogy van olyan eset, amikor a partnerek legyőzhetetlen akadályokkal szembesülnek.

Gyakran azonban azt látjuk, hogy hasonló körülmények között egyes párok sikeresen megbirkóznak a feladattal, mások viszont nem. Mi az, amit másképp csinálnak azok, akik sikerrel túljutnak a nehézségeken? Sokféle tényező állhat a háttérben, egyvalami azonban biztos: a sikeres párok tudják, hogyan kerüljék el az olyan kommunikációs zsákutcákat, amibe Andrew és Jen belefutott. Önmagában ez a tényező jelentősen javítja az esélyeiket. Hiszen biztosan nem egyetlen esemény teszi tönkre a kapcsolatot. A negatív kommunikáció viszont annál inkább.

Biztonságos szeretetkapcsolat

Térjünk vissza elképzelt példánkhoz, amelyben nehéz munkahelyi helyzetünkről számolunk be partnerünknek. Képzeljük el, hogy miközben beszélünk, az a szilárd benyomásunk, hogy partnerünk odafigyel ránk, és megért bennünket. Tudjuk, hogy érzéseink indokoltak és érthetőek.

Hogyan reagál a testünk erre a helyzetre? Előadásaimon, amikor a hallgatóságot felkérem, hogy végezzék el a gyakorlatot, legtöbbször egymáshoz igen hasonló válaszokat kapok: legtöbben a feszültség oldódásáról, megkönnyebbülésről számolnak be. Egy percig fordítsuk figyelmünket a testünkre. Képzeljük el partnerünk meleg, szeretetteljes tekintetét, ahogy hallgat minket. Figyeljük meg, mi megy végbe bennünk. Ez az érzés a biztonságos kötődés lenyomata.

Az, hogy mennyire vagyunk elégedettek a kapcsolatunkkal, bonyolult összefüggésben áll azzal, hogy a kötődés mennyire tekinthető biztonságosnak. A biztonságos kötődésű kapcsolat a támogatás, az intimitás megbízható forrását kínálja a partnerek számára. Az ilyen kötődésű partnereket pozitívabb hozzáállás jellemzi a konfliktusok jelentkezésekor is, és náluk kisebb az indulatos reagálás veszélye. A nehézségek ellenére képesek fenntartani a másikról alkotott pozitív képet, és érzelmeiket is magasabb szinten fejezik ki, mint a bizonytalan kötődésű párok. Még az arckifejezésük sem olyan ellenséges, és jobban bíznak abban, hogy képesek lesznek a kapcsolat súlyosabb sérülése nélkül túljutni a nehézségeken. Nincs olyan pár, akit teljesen elkerülnének a konfliktusok, a biztonságos kötődésű párok azonban jóval ritkábban futnak bele ilyesmibe, mivel ritkábban van részük visszautasításban vagy tapasztalnak más, a kapcsolatot rongáló lépést a másik részéről. Mindez azzal is összefügg, hogy az ilyen kapcsolatban a partnerek egyéni önértékelése is magasabb.

A biztonságos kötődésű kapcsolatban mindkét partner önmaga legjavát nyújtja, nem azért, hogy cserébe kapjon valamit, hanem szeretetből és a kapcsolat megerősítésének vágyától hajtva. Megosztják egymással gondolataikat és érzéseiket, és tapintattal, együttérzéssel reagálnak a másik közléseire. Gondot fordítanak arra is, hogy kielégítsék a másik fél szexuális, illetve a bensőséges testi kapcsolat iránti igényeit, akkor is, ha azok különböznek az övéitől. Mindketten hajlandók áldozatokat hozni a kapcsolat érdekében. Támogatják egymás autonómiatörekvéseit, és azt, hogy a másik szabadon felfedezhesse mindazt, ami iránt érdeklődik. Mindketten kiveszik a részüket a kapcsolat fenntartásával kapcsolatos teendőkből. Igyekeznek megérteni a másikat, és komolyan veszik a másik érzéseit. Támogatják egymást az élet mindennapos gondjainak megoldásában. Szórakoztatónak találják egymás társaságát. A biztonságosan kötődő párok együtt hozzák meg fontos döntéseiket, mégpedig úgy, hogy a nézeteltérések ne vezessenek nehezteléshez. Támogatják egymást, de gondot fordítanak arra, hogy mindkettőjük a kapcsolaton kívüli támogatói hálózattal is rendelkezzen.

A biztonságos kötődésű párok sem tökéletesek, hiszen egyik pár sem az. Munkám során azt a tanulságot szűrtem le, hogy a biztonságos kötődésű párok, azok is, akiknél a partnerek között látszólag nincs sok közös vonás, megtalálják a módját, hogy akkor is fenntartsák a kötődést, amikor éppen nem értenek egyet valamiben. A biztonságosan kötődő párok általában mindennapjaik során át is élik ezt a kötődést, és a kapcsolat megnyugvást és biztonságot kínál számukra. Nem arról van szó, hogy folyton a partnerük járna az eszükben (bár amikor rá gondolnak, túlnyomórészt pozitív gondolataik és érzéseik vannak vele kapcsolatban), és nem töltik minden percüket azzal, hogy a kapcsolatukon „dolgozzanak”. Egyszerűen csak tudják, hogyan lehetnek jelen egymás életében. Megértették, hogy nincs tökéletes ember, sem tökéletes kapcsolat, és nem szakadnak el a valóságtól – ők így gondolják el a tökéletességet.

Hogyan valósíthatjuk meg mindezt?

Legtöbben olyan kapcsolatban élünk, amelyet többnyire bensőségesnek és teljesnek érzünk, ám a kényes témák megvitatásakor könnyen csúszunk bele a vitákba, veszekedésekbe. Olyanok is akadnak köztünk, akik folyamatos feszültségben élik mindennapjaikat a partnerükkel, és ez a feszültség időnként fel is robban. Mások viszonylag ritkán veszekednek, ugyanakkor az intimitás érzésében is ritkán van részük, és ez hiányérzetet kelt bennük. Ismét mások különböző, nehezen kategorizálható okok miatt érzik úgy, hogy nem működik a kapcsolatuk. Mindegy, miféle körülmények állnak a háttérben, a megoldás mindig ugyanaz: a valódi kommunikáció, szavakkal vagy más, nem verbális eszközökkel, melyeket részletesen bemutatunk majd ebben a könyvben. Ezeknek az eszközöknek a segítségével helyreállíthatjuk az áhított harmóniát és intimitást a partnerünkkel, és mindennapi konfliktusainkra is könnyebben találunk megoldást. Ez a biztos kötődés felé vezető út.

Ehhez azonban fel kell térképeznünk azokat a gyakorlatokat – és lehetőleg meg kell szabadulnunk tőlük –, amelyek működésképtelennek bizonyultak a kapcsolatunkban, és más, hatékonyabb eszközöket kell keresnünk. A következő fejezetekben megvizsgáljuk, hogy a partnerek magukkal hozott kötődési stílusa miként mutatkozik meg a kapcsolatok alakulásában. Elemezni fogjuk a gyermekkorból hozott kötődési mintázatokat, amelyek valaha megfelelő védelmet nyújtottak számunkra, mégis újra kell gondolnunk őket. A régi, immár hatástalan magatartásminták helyett új, működőképes alternatívákat ismerünk meg, amelyek az érzelmi kötődés megerősödését eredményezhetik. Megtanuljuk, hogyan kommunikálhatunk úgy, hogy feltárjuk érzékeny, sebezhető pontjainkat. Ez a szó – sebezhetőség – könyvünk egyik kulcsszava lesz. Ha ez a szó valakiben kellemetlen érzéseket keltene, elárulhatom, hogy semmi olyasmit nem értek rajta, ami fenyegetést jelenthetne a személyiség számára. A „sebezhető kommunikáció” ebben a szótárban egyszerűen a védekező-hárító kommunikáció ellentétét jelenti, amelynek során annyit osztunk meg gondolatainkból, érzéseinkből, amennyire az adott helyzetben képesek vagyunk. Ahhoz azonban, hogy kapcsolatainkban új módon nyilvánulhassunk meg, mindenképpen bizonyos kockázatot kell vállalnunk; ha megszoktuk a kritikus, hárító attitűdöt, eleinte bizony kényelmetlen lehet az ezekről való lemondás. A sebezhetőség vállalása azonban gyógyírt jelenthet minderre.

A kapcsolat mélyreható változása kétféleképpen mehet végbe. Az első esetében „a farok csóválja a kutyát”: a viselkedést változtatjuk meg a kapcsolat érzelmi tartalmának megváltoztatása érdekében. A párterápia legelterjedtebb típusai ezt az utat járják. A párokat arra biztatják, hogy változtassák meg beszédmódjukat és cselekvésmintáikat, mivel ezzel elősegíthetik a kapcsolat megszilárdulását, fejlődését. A másik megközelítés alulról építkezik: ebben az esetben közvetlenül a viselkedés hátterében álló kötődési problémával foglalkozunk, abban a reményben, hogy ha az alapokon javítani tudunk, a viselkedés is magától megváltozik.

Hogy melyik a jobb módszer? Nem kell választanunk közülük. Mindkettőre szükségünk van.

Képzeljük el azt a helyzetet, amelyben a partnerünkkel vitatkozunk. Tegyük fel, hogy nem akarjuk kenyértörésre vinni a dolgot, ezért inkább ráhagyunk mindent, és visszavonulunk, azzal a tudattal, hogy legyőztek bennünket, és hogy partnerünk nem hallgatta meg az érveinket. Borzasztó érzés. Biztos, hogy nem oldja meg a gondjainkat, de az adott pillanatban hatékony eszköz lehet annak érdekében, hogy elkerüljük a kapcsolatot rongáló kiabálást, vádaskodást, a dühkitöréseket és a túlzott érzelemnyilvánítás összes többi formáját. A súlyos összeveszésnek tehát sikerült elejét vennünk, de vajon milyen áron? A kapcsolat így is sérülést szenvedett. Ha annyiban hagyjuk, a sérülés tartóssá válik. Partnerünk úgy érezheti, lesöpörtük az érzéseit az asztalról, sőt magára hagytuk. Vagyis ha mindig csak a felszíni problémát igyekezünk kezelni, és kerüljük azt, hogy szembenézzünk a probléma mélyén munkálkodó konfliktusokkal, akkor nemigen bízhatunk a gyógyulásban. Szerencsére azonban létezik az arany középút a veszekedés és az önfeladás között, és éppen ez a középút vezet a biztonságos kötődéshez. Ha amellett, hogy a magatartásunk megváltoztatásán dolgozunk, igyekezünk azt is megérteni, hogy miért vonultunk mindketten sündisznóállásba, és empatikusan viszonyulunk partnerünkhöz, akkor nagyobb nyitottsággal fordulhatunk az egész vita megértése felé. Ekkor kezdhetünk hozzá annak az alapproblémának a kezeléséhez, amiből az egész vita kipattant. Más szóval: a viselkedés megváltoztatásától inkább csak a kapcsolaton esett károk mérséklését várhatjuk, a kapcsolat alapvető megváltozását nem, ugyanakkor a károk enyhítésére szükség van ahhoz, hogy az alapokon is sikerrel dolgozhassunk.

Könyvemben mindkét megközelítést bemutatom majd, és igyekszem tanácsot adni azzal kapcsolatban is, hogy mit ajánlatos tennünk, és mit kell elkerülnünk. A mélyreható és tartós változás érdekében az alapokon is dolgoznunk kell: a kötődés szemszögéből kell újragondolnunk önmagunkat, partnerünket és a kapcsolatunkat. A viselkedés megváltoztatásával elejét vehetjük a további károknak; a kötődési mintával végzett munka szorosabbá és ellenállóbbá teszi a kapcsolatunkat.

Mielőtt hozzákezdenénk, „újra kell kereteznünk” a kapcsolatot, ahogy azt az érzelemfókuszú terápiában mondani szoktuk. Ez az újrakeretezés, amelynek során megértjük, hogy nem partnerünk az ellenség, hanem a negatív kommunikációs minta, a változás feltétele. A destruktív beszédmód és a romboló cselekvési mintázatok az ellenségeink. Ahhoz, hogy a kapcsolat megváltozzon, félre kell tennünk azt az elképzelést, miszerint a partnerek ellenfelek lennének, akiknek meg kell védeniük magukat a másikkal szemben. Ha sikerül más keretben szemlélni a kérdést, azt is látni fogjuk, hogy még a kifejezetten rosszindulatúnak tűnő viselkedés is valójában a biztonságos és intim kötődés iránti vágy segélykiáltásaként értelmezhető. Ha a kötődés lencséjén át vizsgáljuk a konfliktust, és megértjük, hogy végső soron minden emberi lény biztos és szoros kapcsolatokra vágyik, csodáknak lehetünk tanúi.

Utolsó megjegyzés: noha a személyközi kapcsolatok esetén mindig kettőn áll a vásár, nem lehet eléggé hangsúlyozni, hogy a kapcsolat fejlődése érdekében mindig a saját személyiségfejlődésünkre kell koncentrálnunk. Elképzeléseink arról, hogy a másiktól mit várhatunk, mire számíthatunk, minden esetben múltbeli tapasztalatainkon alapulnak; emiatt előfordulhat, hogy partnerünket nem annak látjuk, aki valójában, most, jelen állapotában, hanem a saját korábbi kötődési tapasztalataink határozzák meg a róla kialakított képet. Ez azonban nem mindig tesz jót a kapcsolatnak, ezért az efféle személyes mintázatok felülvizsgálata a kapcsolat javításának kiemelten fontos része. Ne feledjük azonban, ennek is megvan a pozitív oldala: erősségeinket a kapcsolat javára is fordíthatjuk. Egyik erősségünk lehet például, hogy hajlandóak vagyunk elolvasni ezt a könyvet, hiszen azt jelzi, hogy megvan bennünk a vágy és az elszántság a változásra. Használjuk ki az előnyeinket, a többi területen pedig dolgozzunk keményen.

Végül hadd osszam meg azt a megjegyzést, amivel általában a párterápia első alkalma végeztével szoktam előállni: „Ne feledjék, nem azért vagyok, hogy rávegyem önöket a kapcsolat fenntartására. Ez nem az én feladatom. Az én feladatom az, hogy a felszín mögé nézzek, megállapítsam, hogy milyen kötődési konfliktusok állhatnak a háttérben, és olyan módon segítsem elő a nézeteltérésről szóló kommunikációt, amely a kölcsönös tiszteleten és az érzelmi biztonságon alapszik. Csak akkor tudhatjuk meg, mivel állunk szemben valójában, ha a kommunikációt sikerül új mederbe terelnünk.”

Ha sikerül elsajátítanunk a partnerünkkel folytatott egészséges kommunikáció módját, egészen más, új nézőpontból szemlélhetjük egész kapcsolatunkat. A kommunikáció javításával és a kötődés szorosabbra fűzésével a partnerek jóval nagyobb eséllyel hidalják át a nézetkülönbségeiket.

A fejezetet azzal a kérdéssel zárom, amely egészen biztosan mindenkiben felvetődik: mennyi időt vesz igénybe ez a folyamat? Nos, párja válogatja. Hiszen minden pár, sőt a pár mindkét tagja máshol és máshol tart ebben a folyamatban. Minden kapcsolatban benne van a fejlődés lehetősége. Ehhez arra van szükség, hogy a partnerek hozzájussanak a szükséges információhoz, kellő elszántsággal dolgozzanak a célért, és elégséges gyakorlatot szerezhessenek e téren. Így ha azon gondolkodunk, hogy mennyi idő múlva várhatunk eredményt, ami valóban jogos felvetés, a következő tényeket kell tekintetbe vennünk: ha korábban 10 százalékban voltunk elégedettek a kapcsolatunkkal, és ez felmegy 20 százalékra, azt kétségkívül fejlődésként érzékeljük. Tapasztalatom szerint az elszánt munka mindig meghozza az eredményét, és a fejlődés egyre inkább érzékelhetővé válik. Másfelől a fejlődés sosem egyenes vonalú, hanem folytonos vargabetűk jellemzik: két lépés előre, egy lépés hátra. Ráadásul a partnerek valószínűleg eltérő ütemben haladnak előre. Végül azt sem szabad elfelejtenünk, hogy a kapcsolat fejlődése érdekében végzett erőfeszítés eredménye csak némi fáziseltolódással jelentkezik, nem mutatkozik meg azonnal. Valahogy úgy, ahogy az elültetett mag sem hajt ki a következő napon. Az is előfordul, hogy eleinte még súlyosbodnak is a gondok, mivel az ismeretlentől való szorongás miatt a pozitív változás is szorongást válthat ki. Nem szabad, hogy mindez a kedvünket szegje; tudnunk kell, hogy a változás a kapcsolatunk javát szolgálja, akkor is, ha az eredmény még várat magára. Önmagunkért és kapcsolatunkért tesszük, amit teszünk.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 604 534 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Patrick Hand – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License