A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Martyn Rady: The Middle Kingdoms

Allen Lane, an imprint of Penguin Books, 2023

Copyright © Martyn Rady, 2023

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2025

A borítót Telepy Károly Tájkép romokkal című festményének felhasználásával Szalkai Diána tervezte

Minden jog fenntartva

tartalom

Bevezetés: Közép-Európa, a kutyafejűek és a beregszászi tölgyesek

1. A Római Birodalom, a hunok és a Nibelung-ének

2. A frankok és Nagy Károly: kilátás a Bodeni-tó felől

3. Avarok és szlávok: pusztítás és megtérés

4. A hunok visszatérése, a rabszolgatartó államok és Közép-Európa formálódása

5. A Német-római Birodalom és a közép-európai vadkelet születése

6. A mongol-tatárok, új városok és új lovagok

7. Dinasztiaváltás, IV. Károly cseh király és az Antikrisztus prófétái

8. Tanácsok, diéták és a törvények zűrzavara

9. Városok, falvak és szabadságjogok: Frízföldtől Erdélyig

10. A régi Poroszország, Henry Bolingbroke kalandjai, valamint Lengyelország és Litvánia egyesülése

11. Kereskedők, a Hanza-szövetség és a Fuggerek

12. A sárkány a porcelánboltban és a habsburgi fantázia

13. A közép-európai reneszánsz, a római jog és a hollókirály könyvtára

14. A lutheri reformáció, Türingia sziklái és a szász udvari festő

15. Az oszmán-törökök és Közép-Európa hosszú határvonala

16. Tolerancia, a mágus és az alkimista császár

17. Naptárak, a katolikus újjáéledés és Közép-Európa harmincéves polgárháborúja

18. A vidéki helyzet: parasztok, cigányok, zsidók és mások

19. Kameralizmus, oszmán végjáték és az emberi laboratórium

20. Bürokraták, szarmaták, provincia

21. A porosz út: temetői marionettek és a gépállam

22. Az európai orangután felboncolása: Lengyelország és Litvánia felosztása

23. Napóleon és Közép-Európa térképe

24. Murr kandúr előkelő világa: a romantika, Grimmék és a hannoveri kézikönyv

25. 1848 és a forradalmak kora

26. A tábornokok bosszúja és a nemzetek születése

27. Bismarck, Khuen-Héderváry Horvátországa és a jog vélelme

28. Asszimiláció, biológia és a koponyamérések

29. 1914–1918: a háború Közép-Európa ellen

30. Erőszak, a város és a „kék angyal”

31. A második világháború, a közép-európai átlagemberek és az ipari mértékű gyilkosságok

32. Rákosi Mátyás, a sztálinista Közép-Európa és elégedetlenkedői

33. A kommunista Közép-Európa és összeomlása

34. A posztkommunizmus: Slavoj Žižek és a Laibach tanítása

Zárszó

Köszönetnyilvánítás

Ajánlott olvasmányok

Rövidítések

Jegyzetek

térképek

1 A Római Birodalom i. sz. 378 körül

2 Nagy Károly birodalma, i. sz. 800

3 A Szent Római Birodalom 1378 körül

4 Lengyelország és Litvánia a 14. század végén

5 Habsburg Európa 1550 körül

6 A Német-római Birodalom 1648-ban

7 Lengyelország felosztásai, 1772–1795

8 Közép-Európa 1810-ben

9 Közép-Európa 1914-ben

10 Közép-Európa 1945-ben

Ann-nek

bevezetés Közép-Európa, a kutyafejűek és a beregszászi tölgyesek

A kéziratokat illusztráló középkori írnokok gyakran készítettek kis ábrákat a lapok margójára. Vagy az olvasó kíváncsiságát akarták velük felpiszkálni, vagy saját unalmukat űzték el így. Kanyargó indákat, virágokat, háziállatokat és hétköznapi embereket rajzoltak, de sokszor megjelentek mesebeli lények is. Lehettek egyszarvúak vagy sellők, de akadtak szörnyek és torzszülöttek: lángot okádó sárkányok, mohával benőtt vademberek és fej nélküli lények, akik arcukat a mellkasukon hordták. A kedvenceik közé tartozott a „kutyafejű”, aki emberi testén egy kutya fejét viselte. Mivel a kutyafejűek az emberhez hasonlóan társas lények voltak, de csak ugatni tudtak, gyakran ábrázolták őket gesztikulálva és mutogatva.

A kutyafejű emberek gondolatát az ókori irodalomból merítették, és létező, a civilizáció peremén élő lényeknek hitték őket, ahogyan a kéziratok lapjának is a peremét foglalták el. A korai keresztény tudósok megvitatták, hogy a kutyafejűekben milyen arányban van jelen a kutya és az ember, mivel ha elsősorban emberek, akkor következésképpen lelkük van, és meg kell őket téríteni. A kutyafejűeket azonban senki nem látta, mindig csak kicsit voltak távolabb annál, mint ahova a misszionáriusok, valamint a keresztény királyok és uralkodók seregei eljutottak. Még így is folyamatosan áramlottak a történetek a kutyafejűek láthatáron túli tetteiről – papokat gyilkolnak, foglyokból lakomáznak, és hosszú körmű harcosnőkkel vagy amazonokkal cimborálnak. Soha egyetlen lompos kutyafejű sem esett fogságba, de a hitetlenekkel jobb volt vigyázni. Egy 9. századi beszámoló szerint a mai Ausztria területén egy misszionárius püspök nem engedte asztalhoz ülni a vendégségbe érkező pogány törzsfőnököket, inkább a földre teríttetett nekik.1

Ahogy a térítőmunka dagálya kelet felé vonulva keresztény királyságokat hozott létre az addig pogány népekből, a kutyafejűek teljesen kiszorultak Európából a világ peremére. Egy 13. század végi „világtérkép” (mappa mundi) az angliai Hereford székesegyházában kutyafejűek csoportját ábrázolja a Távol-Keleten, akiket angyal űz ki az Édenkertből. Egy másik csoportot a későbbi száműzetésükben láthatunk, egy hegyfokon gesztikulálnak a messzi északon. Együtt élnek a világ peremén a trogloditákkal, a barlanglakó, fej nélküli emberekkel és a féllábúakkal, akik a hátukon alszanak egy túlméretezett lábfej árnyékában. A kutyafejűek északi száműzetése azonban nem bizonyult véglegesnek. A herefordi szerzetesek éppen hogy megrajzolták a világtérképüket, és a kutyafejűek már vissza is tértek az európai szárazföldre, csak új és még rettenetesebb formában. S ezúttal valóságosak voltak…

Közép-Európa nyugaton az Alpokat és az Északi-tengert összekötő Rajna folyóig nyújtózik, de keleten nincs egyértelmű fizikai határa. A Kárpátok hegylánca, ami Bécstől északkeletre, a mai Szlovákia területén indul, körülöleli Magyarországot és Erdélyt, határt képezve délkeleten. Északabbra azonban nincs más, csak nyílt vidék. Észak-Európa lapos, a nagy síkság több mint háromezer kilométer hosszan nyúlik Németalföldtől az oroszországi Urál hegységig. Déli oldalán a nagy európai síkság egybefolyik a sztyeppékkel, vagy ahogyan egykor nevezték, a „vad mezőkkel”, ezek a mai Ukrajnán és Közép-Ázsián keresztül húzódnak.

Ezeken a vad mezőkön át érkeztek a kutyafejűek, akik 1241-ben kitörtek Közép-Ázsiából, és elpusztították Lengyelországot és Magyarországot. Mongoloknak és tatároknak nevezték magukat, és a második név arról árulkodott (a korabeli hiedelem szerint), hogy a Tartaroszból származnak, így hívták az ókorban a legmélyebb poklot. A vezérük is nyilván kutya volt, hiszen kánnak nevezték, ami a latin „kutya” (canis) szót idézte. A tatárok viselkedése is alátámasztotta a rokonságot, mivel egy francia szemtanú beszámolója szerint „úgy falták fel áldozataik testét, mint a kenyeret”. Mindennek hitelt adva a korabeli írók magabiztosan állították, hogy a mongolok az ókor kutyafejű emberei, akik Góg és Magóg népéhez tartoztak, s akiket Nagy Sándor egykor a Kaukázusban falazott be mindenféle óriással, züllött népekkel és egereket meg legyeket evő tisztátalan emberekkel együtt. Szemmel láthatóan valami vagy valaki kieresztette őket.2

A mongolok a Tartarosz kutyafejűi voltak, vagy más leírás szerint a pokol vérebei. Bár a Mongol Birodalom gyorsan szétesett, az egyik utódállam megőrizte vele a kapcsot. A 15. századtól kezdve a Krím tatár kánjai egymás után indítottak portyákat a nyugatra fekvő keresztény királyságokba. Zsákmányra vágytak, méghozzá rabszolgákra, különösen fiatal rabszolgákra, akiket a krími Kaffa (ma Feodoszija) kikötőjében adtak el ágyasnak vagy eunuchnak. A Kárpátok környékén élő népek hagyománya évszázadokon át a „kutyapofájú tatárok” aljasságait regélte el, ötvözve más, ördögökről és démonokról szóló mesékkel. A magyarok olyannyira társították a tatárokat a kutyafejű rémekkel az elbeszéléseikben, hogy a 20. század előtti írásokban ritkán maradt el a „kutyafejű” jelző a tatárok elől.3

Nemcsak a tatárokat tartották kutyafejűeknek. A mai Törökország szívéből, Anatóliából kiindulva az oszmánok a 14. század végén és a 15. században megszállták a Balkán-félszigetet, és 1453-ban elfoglalták Konstantinápolyt (a mai Isztambult). Nem egész egy évszázaddal később elfoglalták Magyarország középső területeit, és mélyen behatoltak fosztogatni a szomszédos országokba is. Nem meglepő, hogy a törököket a Sátán csillapíthatatlan vérszomjjal rendelkező szolgáiként jellemezték. A nyugati írók mindenféle túlkapással vádolták a törököket, beleértve a szodómiát és a halakkal való nemi életet, és a kezdetektől fogva őket is a kutyafejűekkel vették egy kalap alá. A protestáns reformátor, Luther Márton szerint a törökök kutyákkal házasodtak, és frigyükből keverékek születtek. Mivel Mohamed prófétáról is azt mondták, hogy kutya volt, és néha kutyafejjel ábrázolták, logikus volt minden muszlimot esetleges kutyafejűnek tekinteni.4

A történet jól jelképezi a kutyaszorítót, amiben Közép-Európa létezett. A valós és képzelt kutyafejűek ragadozó természetűek, és a megszállás Közép-Európa történelmének visszatérő motívuma. A hódítók lajstroma a gótokkal és a hunokkal kezdődik a 4. században, folytatódik az avarokkal, szlávokkal és magyarokkal a 7. és 9. században, majd a mongolokkal és az oszmán-törökökkel a későbbi középkorban. 1500 után már bonyolultabb az összkép, hiszen minden irányból érkeztek megszállók – nyugatról a franciák, északról a svédek, északkeletről pedig az oroszok. A legkitartóbbak az oroszok voltak, ők a 18. század végén benyomultak Közép-Európába, és 1945 után megszállták annak nagy részét.

Közép-Európa azonban soha nem volt csupán passzív áldozat. Királyságai és birodalmai is ragadozóként viselkedtek, és szomszédaik kárára hódítottak teret maguknak. A térségben kialakult konfliktusok gyakran messzebbre is terjedtek. Az 1618 és 1648 között Közép-Európában vívott harmincéves háború szinte az egész kontinenst sújtotta, és sajátos események játszódtak Afrikában, a Karib-térségben, sőt a távoli Tajvanon is. Két évtizedes háborúhoz vezetett az, hogy Nagy Frigyes porosz király 1740-ben elfoglalta az osztrák Sziléziát. Nagy-Britannia és Franciaország is belesodródott, és a hétéves háború (1756–1763) idején még Észak-Amerikában és az indiai szubkontinensen is folytak harcok. A német egységet 1871-ben csak az tette lehetővé, hogy Otto von Bismarck porosz politikus éppen legyőzte Franciaországot és elfoglalta Párizst. A 20. században Közép-Európából indult két világháború, a 21. században pedig olyan pusztító háborúnak lett a helyszíne, amelyhez foghatót bő hetven éve nem látott Európa.

Közép-Európát gyakran írták le az alapján, ami nem tartozik oda. Közép-Európa – vagy ahogy németül nevezték, „Mitteleuropa” – legkorábbi meghatározását a napóleoni háborúk politikája ihlette. Georg Hassel 1805-ben Braunschweigben kiadott „Statisztikai vázlat minden európai államról” című műve kérlelhetetlenül pontos volt. Eszerint Közép-Európa az a része Európának, ami se nem Franciaország, se nem Oroszország; azaz csak a Napóleon által hatalomban tartott német uralkodókhoz, Poroszországhoz és az Osztrák Császársághoz tartozó területek jöttek szóba. Közép-Európa Európa közepén volt, nemcsak földrajzi, hanem politikai értelemben is, és Európa szabadsága, amit a francia és az orosz zsarnokság egyaránt fenyegetett, a térség fennmaradásán múlott. A felfogás, miszerint Közép-Európa Európa közepén található, a 19. századi útikönyvekben is tartotta magát, bár az eladások fellendítése érdekében a régiót bemutató kalauzok kiadói beemeltek a könyvekbe londoni és párizsi kirándulásokat is.

A politikai határok módosulnak, és minden módosítás magával hozta Közép-Európa fogalmának a változását. Németország mindig is a részét képezte, de Közép-Európa tagsága amúgy aszerint változott, hogy ki, mikor, hol és mit írt. Belgiumot időnként bevették, ahogy Elzászt és Lotaringiát is, Lengyelországot pedig vagy beleértették, vagy kihagyták attól függően, hogy a lengyel államiság az adott pillanatban létezett-e egyáltalán. A második világháborúig a német geográfusok és történészek mindig készségesen megmondták, hova tehető ez a régió. Meghatározásaik azonban gyakran csak fedősztoriként szolgáltak ahhoz, hogy Németország kereskedelmi vagy politikai értelemben magába szippantsa a tőle keletre fekvő államokat azzal a kétes állítással, hogy azok kulturálisan mindig is németek voltak, vagy a német gazdaság számára különösen hasznos termékeket állítottak elő. 1945 után a „Közép-Európa” kifejezés kikopott a használatból, mivel Európa immár középen volt kettévágva nyugati és keleti félre. A kommunizmus összeomlása után a történészek és politológusok gyakran Kelet-Közép-Európaként emlegették az egykori Kelet-Európát, bár nem siettek elmagyarázni, hogy akkor hol van Nyugat-Közép-Európa.

Ez a könyv Közép-Európa történetéről egyedülálló módon egyesíti a régió két felét, mivel a történészek általában külön tárgyalják Németországot és Kelet-Közép-Európát, Ausztria pedig hol ide reppen, hol oda. Nem a nemzeti történelmekre helyezi a hangsúlyt, hanem a múlt mellékútjain barangol el egykor dicső királyságokba és hercegségekbe, amelyek emlékét elfojtotta a nemzetállamokon alapuló történelemszemlélet. A könyv nagyjából a mai Németország, Lengyelország, Magyarország, Ausztria, Szlovénia területét, Románia nyugati részét, illetve Erdélyt öleli fel – miközben a határok éppoly képlékenyek, mint Közép-Európa történelmi egységei –, és időnként a mai Ukrajna, Horvátország, Svájc és a balti államok területére is áttéved.

A könyv célja, hogy átfogó áttekintést nyújtson a közép-európai történelemről, de van egy másik szándéka is: felderíteni Közép-Európa sajátosságait, és megmutatni, hogy e régió több, mint versengések tárgya. Közép-Európa történelme sok közös vonást mutat Nyugat-Európáéval. A két régió középkori kultúrája közös volt. Angliához és Franciaországhoz hasonlóan az Európa közepén elhelyezkedő királyságoknak és hercegségeknek is voltak váraik, lovagjaik, katolikus templomaik és kolostoraik, virágzó városaik és gazdag kereskedőik. Közép-Európa is megtapasztalta a klasszikus műveltség újrafelfedezését – a reneszánszt –, a vallási villongásokat a reformáció idején, a birodalmi növekedést, a felvilágosodást, a romantikát, a modern nacionalizmust, az iparosodást és a két világháborút.

Csakhogy Közép-Európa gyakran másként élte meg ezeket a nagyobb eszmeáramlatokat: csavarva rajtuk egyet, vagy meglepő intenzitást adva nekik. Lovagjai gyarmatosítók is voltak, új tereket nyitottak meg telepesek számára, és falvakat, városokat alapítottak a régió kevésbé lakott keleti részén. A középkori Közép-Európában a nemesek, városiak és falusiak sokkal buzgóbban hoztak létre parlamenteket, gyűléseket és önkormányzati közösségeket, mint Nyugat-Európa nagy részén. Közép-Európa reneszánszára hatással volt az itáliai áramlat, ugyanakkor áthatotta egy mély lelkiség, az itteni embereket jobban foglalkoztatta a halál és a megváltás. A reformáció szekták és felekezetek sokaságát hozta létre, és ezek fennmaradtak a 17. század viszonylag toleráns légkörében is. Franciaországgal, Spanyolországgal és Angliával ellentétben Közép-Európa nagy részén nem égették meg az embereket a hitükért.

A vidéki viszonyok is különböztek. Európa-szerte a lakosság többségét a parasztság tette ki, ők a földért cserébe bérleti díjat fizettek az uraknak, néha ledolgozva az adósságot. Közép-Európa nagy részén, különösen a keleti területein azonban a földesurak követelései sokkal nagyobb terhet róttak a parasztokra, gyakran arra kényszerítve őket, hogy hetente több napot robotoljanak uruk földjén. Ráadásul Közép-Európa keleti részén sok parasztot röghöz kötöttek, vagyis nem hagyhatták el a falujukat, nem menekülhettek uruk elől. Közép-Európában egészen a 19. századig élt a jobbágyságnak egy olyan formája, amely Nyugat-Európában többnyire ismeretlen volt.

A modern állam Közép-Európában látott napvilágot, itt egyesült először a bürokrácia a korai felvilágosodással. Vagyis míg Angliában, Franciaországban és Észak-Amerikában a felvilágosodás inkább az egyén szabadságát hangoztatta, addig Közép-Európában a felvilágosodás az államot és a rendeleti kormányzás jogát ünnepelte. És míg a nyugat-európai birodalmak a tengerentúlon épültek, Közép-Európában a birodalmak magát a régiót falták fel, ami az osztrák Habsburgok, Oroszország és a majdani Német Birodalom csírájává váló Poroszország közötti versenyhez vezetett a hegemóniáért. A 18. század végén a birodalmak felosztották egymás között Lengyelországot és Litvániát, majd folytatták egymással is a küzdelmet, míg végül az első világháborúban elpusztították egymást. A 20. században a nacionalizmus és a fajbiológia áltudományának elegye tovább fokozta a pusztítást, és egész népek kiirtására történtek kísérletek.

Közép-Európa történelmi tapasztalata eltér Nyugat-Európáétól. Első ránézésre lemásolja a nyugat-európai trendek jó részét, de alaposabb vizsgálat után kiderül, hogy itt felerősödnek a hullámverések, vagy valamilyen tulajdonságukban eltérnek, mintha egy görbe tükörben figyelnénk őket. Közép-Európa a nyelv miatt is másnak tűnik. A fiktív Lorelei Lee, Anita Loos Szőkék előnyben (1925) című regényének elbeszélője az 1920-as években járt Közép-Európában. Mint kifejti, arrafelé „másmilyen nyelveket beszélnek, amit mi nem értünk a francián kívül.” (Az 1953-as filmváltozatban, amiben Marilyn Monroe játszotta a főszerepet, ez a megfigyelés nem hangzott el.) A nyelv miatt Közép-Európa kemény dió. Az utazó a német nyelvtől esetleg zavarba is jön, mert e nyelvnek megvan az a szokása, hogy a mondat végéig váratja a hallgatót, csak ott derül ki az igei állítmány. A keletebbre használatos nyelvek azonban kibogozhatatlanok, tobzódnak a mássalhangzók, furcsa diakritikus jelek tüzdelik a szöveget, és helyenként még az ábécé is más.

Ha eltekintünk a nyelvtől, vagy ami még jobb, ha érthetővé tesszük, bebocsátást nyerünk egy olyan világba, amely, akárcsak Közép-Európa, egyszerre ismerős és idegen. Lássunk egy 15. századi jegyzéket, ami egy nemes földesúr birtokait sorolja fel a Kárpátok peremén, a mai Beregszász közelében:

Tölgyerdők, ligetek és gyümölcsösök a Rév-tótól egészen a Sasfészeknél lévő útig; aztán a tölgyerdők a Kis Csobogónál, a Kis Lápnál, a Kerek-tónál és a Sáncerődnél, valamit a halastó a Nagy-Makkosnál és a Szilfa-liget nevű erdő, ott, ahol a Nagy Bagoly-patak beleömlik a Fekete-folyóba, egészen az útig, amely a Réce-réttől a Hosszú Homok nevű legelőig vezet…5

Ha fordításban olvasunk Beregszász tájáról és helyneveiről, lehetnének akár valahol a francia vidéken is. De Beregszász egyben a mikrokozmosza is azoknak a változásoknak, amelyek az elmúlt évszázadban érintették Közép-Európát. Beregszászt először az 1240-es években említik, a tatárjárást követően, és 1918-ig Magyarországhoz tartozott. A 20. század elején a város központja hatalmas, díszes homlokzatú neobarokk épületekből és széles fasorokból állt, a háttérben dimbes-dombos vidék tölgyesekkel és bükkerdőkkel, kukoricaföldekkel és szőlősökkel. A népek keveredtek – zsidó boltosok és haszid rabbik, muzsikus cigányok és mozgó török fagylaltárusok, bár a lakosság zöme magyar és ukrán volt.

Az első világháború után Beregszász Csehszlovákiához került, majd 1939-ben rövid időre Magyarország visszakapta, és 1944-ben Németország megszállta. A náci uralom alatt Beregszászban és közvetlen környékén legalább 3600 zsidót gyilkoltak meg. 1944 végén a szovjet csapatok elfoglalták a várost, és az nem sokkal később a Szovjetunióhoz került. A szovjetek befejezték a beregszászi zsidó kultúra felszámolását, a fő zsinagógát kommunista „kultúrházzá” alakították át. Vastag cementtel fedték be az épületet, hogy elrejtsék a héber feliratokat és a zsidó szimbólumokat. Beregszász egykor egyik leglenyűgözőbb homlokzata helyén most a legrondább látható. Ami Beregszász környékét illeti, a szovjetek először kifosztották, majd kolhozokra osztották.

A térkép minden újrarajzolásával Beregszász neve is változott: Beregszászról Berehovóra, aztán Bergsassra, megint Berehovóra, végül Berehovéra. Beregszász ma a tölgyeseivel és szilfaligeteivel együtt Nyugat-Ukrajnában fekszik, és a látóhatáron túl a kutyafejűek új nemzedéke garázdálkodik, ezúttal kalasnyikovokkal felfegyverkezve. Ők a legújabbak a megszállók és hódítók hosszú sorában, akik két évezred során betörtek Közép-Európába, akik ismételten emlékeztetnek minket az itteni civilizáció sebezhetőségére. A következő oldalakon Közép-Európa története bontakozik ki, de közben felfedezünk sok, Beregszászhoz hasonlóan eldugott helyet, amelyek egyszerre tartoznak Európa közepéhez és pereméhez.

első fejezet A Római Birodalom, a hunok és a Nibelung-ének

Ovidiusra, a költőre, rájárt a rúd. Az első évezred elején Augustus császár száműzte őt Rómából egy meg nem nevezett bűn miatt. Ovidius váltig állította, hogy csak félreértésről van szó, ezzel együtt a Fekete-tenger partján fekvő római határvárosban, Tomisban találta magát, ami ma a Romániában fekvő Konstancának felel meg. A száműzetésben Ovidius panaszkodott a téli hidegre, amiben elrepedtek a boros amforák, miután tartalmuk keményre fagyott, valamint a támadásokra, amiket vad szarmata törzsek intéztek Tomis és vidéke ellen. Leírta, hogyan törtek át lovasaik a római védvonalakon, hogyan fosztogatták a tanyákat, és hogyan öltek mindenkit halomra méregbe mártott nyilaikkal. Neki, aki – mint zokogva mondta – Cupido nyilaihoz volt szokva, most egy vad népség mérgező lövedékei elől kellett kitérnie.

Ovidius pechére a római határ egyik legcudarabb szakaszára került, ugyanis a római császárság első évszázadaiban a határ amúgy többnyire nyugodt volt. Az i. sz. 2. században, amikor a Római Birodalom elérte teljes kiterjedését, ötezer kilométer határ zárt körbe egy ötmillió négyzetkilométernyi területet. Több mint félmillió katona védte ezt a határt, és őrizte a rendet a hátországban. Egy i. sz. 300 körül készült lista szerint nem kevesebb, mint ötven ellenséges néppel kellett számolniuk, a messzi északon élő piktektől kezdve a keleti örményeken át az afrikai mórokig.1

Észak-Afrikában és a Közel-Keleten a sivatag védőkordonként működött. Közép-Európában a római határ nagyrészt a Rajna és a Duna vonalát követte, de kitüremkedései mélyen benyúltak távolabbi területekre is: ezek közül a legjelentősebb a Dácia nevű római tartomány volt, ami Erdélyt és a Keleti-Kárpátokat foglalta magában; valamint a Felső-Germánia (Germania Superior) tartomány, ami a Rajna és a Duna felső folyása közötti háromszöget jelentette. A Római Birodalom a fénykorában kiterjedt Közép-Európa nagy részére, beleértve a mai Rajna-vidéket és Németország nyugati részét, Svájcot, Bajorország és Dél-Németország nagy részét, Ausztriát, Szlovéniát, továbbá Magyarország és Románia nyugati területeit. A 3. században a rómaiak kivonultak Dáciából és Felső-Germánia nagy részéből. Ezt követően Közép-Európa két fő folyója, a Rajna és a Duna jelölte ki a határvonalat.

A Rajnát és a Dunát római őrhajók védték. A tréfásan „kéjhajóknak” vagy lusoriae-nak nevezett járművek legénysége egyenként harminc katona-evezősből állt, és olyan lerakatokhoz tartoztak, amelyek egyben a halottak emlékhelyeiként is szolgáltak, emléktáblák sorolták fel a vízbe fulladtak és a meggyilkoltak nevét. A 2. században mintegy ezer hadihajó közlekedett a Dunán. A védművek – a kezdeti tisztások és őrtornyok fokozatosan árkokkal, paliszádokkal, kőfalakkal és tornyokkal bővültek – a természetes földrajzi határt erősítették. A Duna déli partján, Passautól Bécsig mintegy hatvan, helyőrséggel ellátott sáncház és erődítmény húzódott. A Rajna és a Duna mögött, a római oldalon a lakosság őshonos keltákból, letelepedett földművesekből – akik gyakran leszerelt légiósok voltak – és a határon túli portyák során elfogott rabszolgákból állt.

A római Közép-Európában élő emberek származásuktól függetlenül gyorsan romanizálódtak nyelv, öltözködés, viselkedés tekintetében, és hamarosan olyan neveket vettek fel, mint Julius, Tiberius és Claudius. Eredeti törzsi szerveződésük megszűnt, emlékét csak az őket felszívó római tartományoknak a neve őrizte. A határ mentén sűrűn elhelyezkedő városok amfiteátrumokkal, közfürdőkkel, vízvezetékekkel, monumentális épületekkel, szögletes templomokkal és – a 4. század elejétől kezdve – keresztény templomokkal utánozták Rómát. Vidéken mozaikokkal és falfestményekkel díszített villákban összpontosultak a nagy mezőgazdasági, borászati és pásztorkodó vállalkozások. A régészek csupán a Pannónia nevű római tartományban (nagyjából a mai Nyugat-Magyarország területén) mintegy hatszáz villa helyét azonosították.2

A Római Birodalom i. sz. 378 körül

A római hatalom nem ért véget a határnál. A határon túli népeket gyakran bevonzotta a római politika, diplomácia és gazdaság erőtere. Borostyánkővel, festékanyagokkal, gabonával és párnák kitömésére szolgáló libatollal kereskedtek, újoncokat, sőt tábornokokat is küldtek a római légiókba, vezetőiket pedig pazar ajándékokkal és katonai védelemmel jutalmazták. A törzsek hűségének biztosítása érdekében a légiók parancsnokai erődöket létesítettek a közép-európai vidékek mélyén, jóval a védőhatáron túl. A római csapatok egy ötszáz kilométer hosszú földsánc építésébe is belekezdtek, ami a magyar Alföld peremén kanyargott a mai Budapest északnyugati részén található Aquincumtól a mai Belgrádtól keletre fekvő Viminacium táborhelyig. A később Csörsz árkának nevezett földsánc egyes szakaszai ma is megmaradtak, bár sokat erodálódtak. A mai Magyarországot, Romániát és Szerbiát átszelő fal a nagy-britanniai Hadrianus falához fogható katonai vívmány.3

A határhoz közeli békés viszonyokat az erőszak exportálásával érték el. A határon túli germán törzsek és szarmata nomádok egymással versengve helyezkedtek, mindenki közelebb akart kerülni a Római Birodalomhoz, hogy könnyebben férhessen hozzá annak gazdagságához. Nem sokkal i. sz. 100 előtt Tacitus római történetíró feljegyezte, hogy a germán törzsek hajlamosak az erőszakra, fiatal férfiaik pedig a harcra és a fosztogatásra. A történészeknek nem kevés fejtörést okoztak a törzsnevek a felsorolásában (ubiusok, chattusok, tenctetrek stb.), mivel csak néhányuk köszön vissza Ptolemaiosz hatvan évvel későbbi nagy világtérképén, ami tulajdonképpen nevek és földrajzi koordináták listája. Néhány törzs évszázadokon át nyomon követhető, de a törzsek zöme mintha azonnal eltűnt volna, amint Tacitus megnevezte őket, valószínűleg legyőzték és beolvasztották őket a riválisok. Ahogy Tacitus fanyar módon megjegyezte: „Maradjon meg, kívánom, s tartson tovább a törzsek között, ha már nem az irántunk érzett szeretet, hát legalább egymás gyűlölete, mivel a birodalom végzet rendelte szorongatottságában már semmi nagyobbat nem adhat a szerencse, mint ellenségeink viszálykodását.”i4

A Tacitus által felfestett kép a kamaszosan versengő ifjú törzsekről megfelelt a határon túli népekről alkotott római sztereotípiáknak, mert vagy ocsmány külsejűnek tartották őket, vagy bolondos, de önfejű ártatlanoknak, akik nem boldogulnak Róma védelme és iránymutatása nélkül. A rómaiak szemében a germánok az utóbbi kategóriához tartoztak. Vidéki falvakban éltek, és (állítólag) csak primitív mezőgazdaságot folytattak, fogalmuk sem volt, mi fán terem a kormányzás, az ipar, vagy akár a saját nemiségük. Így aztán férfiak és nők egymáshoz nem érve együtt fürdőztek meztelenül; a férfiakat nem lehetett kizökkenteni megrögzött tétlenségükből, hogy bárminemű mesterséget űzzenek, és a pénzről fogalmuk sem volt, amíg a rómaiak meg nem ismertették velük. Ezzel szemben a szarmaták, akikkel Ovidiusnak Tomisnál volt dolga, (egy korabeli leírás szerint) „rablóhorda … e környék legelszigeteltebb barbár népe”. Tacitus megemlítette kétkezes kardjaikat és egymást átfedő vas- és bőrpikkelyekből álló páncéljukat. A római szobrászok a szarmatákat gyíkokként ábrázolták.5

A római határon túl elterülő közép-európai táj legkorábbi leírásaiban is az idegenségnek ez az érzete érhető tetten. A római szerzők fejében Közép-Európa egy hatalmas és sűrű tölgyerdő volt, ahol még az éghajlat is hűvösebb, és ahol a fák egymásnak gyűrődő gyökerei olyan széles boltíveket hoznak létre, hogy egy lovasszázad is elfér alattuk. Az i. e. 1. században Julius Caesar nem talált senkit, aki tudta volna, valójában mekkora ez az erdő, de úgy vélte, több hónapon át lehetne menetelni benne. Egy évszázaddal később Tacitus úgy jellemezte Közép-Európát, mint kietlen, zord éghajlatú tájat, aminek még a látványa is elszomorító. A talaj túl vékony ahhoz, hogy gyümölcsfákat lehessen benne növeszteni, magyarázta, a birkák és a szarvasmarhák pedig alultápláltak és csúnyák. Más írók az utazást megnehezítő folyókat, hegyeket és mocsarakat, valamint az utak és kőépületek hiányát emelték ki. A klasszikus szerzők úgy látták, minél északabbra halad az ember, annál zordabbá válik a terep és az éghajlat, mígnem eljut a komor Balti-tengerhez, ahol a finnek élnek, „akiknek barbársága és hitványsága minden képzeletet felülmúlóan undorító”.6

A germán címkét először a rómaiak ragasztották Közép-Európa népeire, akiknek amúgy nem volt szavuk saját magukra, nem bírtak közös identitással – sőt az is kétséges, hogy az általuk beszélt nyelvjárások kölcsönösen érthetőek voltak-e, legalábbis első hallásra. Ezek a korai germánok falvakban, rokoni alapon szerveződő csoportokban éltek, melyek olykor egyesültek valamilyen nagyobb politikai szövetségben. E törzsi csoportok némelyikét királyok, másokat fejedelmek gyűlései, néhányat pedig papok irányítottak. Több helyen a lakosok úgy bugyolálták be a csecsemők fejét, hogy felnőttkorukra megnyúljon a koponyájuk. Másutt beérték annyival, hogy a hovatartozás jeleként a hajukat a fejük oldalán kötötték kontyba. A római politika egyes törzseket előnyben részesített másokkal szemben, ami e törzsek politikai konszolidációjához vezetett.7

A Római Birodalom számára nem volt ismeretlen az erőszak. Ennek nagy része a határokon belül zajlott, és a rabszolgafelkelések, az élelmiszer-lázadások, a helyi zavargások és a túlságosan becsvágyó tábornokok által kirobbantott polgárháborúk okozták. A behatolások a határon további adalék volt. A 2. század vége felé egy germán törzs, a markomannok, szarmata bandákkal együttműködve áttörték a római védelmet a Dunán. Visszaverték őket, de észak-itáliai portyázásukat már nem sikerült megelőzni. A 3. század középső évtizedeiben a germán törzsek a római polgárháborúk elhúzódó időszakát kihasználva végeztek a határon átívelő pusztítást. Többnyire azonban csak kis mértékű betörésekre került sor, amiket gyorsan meg lehetett fékezni. A 3. század végéről származó egyik híres illusztráción a Rajnán közlekedő római őrhajók Speyer közelében elfognak egy fosztogató csoportot, ami egy közeli villából zsákmányolt többszekérnyi zsákmánnyal készül hazatérni. Amikor a rablókat kérdőre vonták, azok elmenekültek, hátrahagyva az ellopott ezüsttányérokat, konyhaedényeket és mezőgazdasági eszközöket.8

A 4. század végén a rablást valami sokkal komolyabb váltotta fel. A zsákmányt kereső portyázók helyett a határt most vándorló népek rohanták meg, akik hozták magukkal a gyermekeket, a betegeket és az öregeket. A bőrüket mentették, azt mondták, menekülnek „egy még soha nem látott emberi faj elől, amely a föld valamelyik titkos szegletéből bukkant elő, és elsöpör, elpusztít mindent, ami az útjába kerül”. A római írók magabiztosan húzták elő a Fekete-tengertől északra élő népekről szóló régebbi történeteket, de a menekültek kitartottak amellett, hogy egy teljesen új ellenséggel álltak szemben, ami boszorkányok és mocsarakban élő tisztátalan szellemek frigyéből született. Hunoknak nevezték őket.9

Az ókori szerzők nem voltak valami körültekintőek a hunok leírását illetően, és korábbi íróktól kölcsönöztek egészen más népekre vonatkozó szakaszokat, kiegészítve őket saját retorikai díszítéseikkel. Így aztán az írásokból az derül ki, hogy a hunok – Homérosz küklopszaihoz hasonlóan – gyökereket ettek, és óvakodtak az épületektől; a kentaurokhoz hasonlóan csak félig voltak emberek, és az ókori masszagétákhoz hasonlóan megették az öregeket. A római szerzők magabiztosan leszűrték, hogy a hunok vagy a Vergilius által leírt, a fák törzséből eredő ősemberektől származnak, vagy pedig az ószövetségi Góg és Magóg népének tagjai. A nép, amelyet a rómaiak hunoknak neveztek, valójában törzsek egyvelege volt. A hunok törzsének magja a mai Kazahsztán területéről származott, és főként türk nyelvűekből állt, de a harcos elitbe tartoztak a hunok által korábban legyőzött csapatok tagjai is, sőt, a Római Birodalom területén toborzott szerencselovagok is. A hunok egyik udvari bolondja később azzal szórakoztatta a közönségét, hogy hun, gót és latin keverékén fecsegett.10

A hunok pásztorkodó nomádok voltak, de szükségük volt letelepedett lakosságra, akik arannyal fejezték ki a hódolatukat, és ellátták őket a hiányzó kézműves cikkekkel. A Don folyótól nyugatra élő letelepedett népek kézenfekvő célpontot szolgáltattak. A 4. századtól kezdve a hunok az otthonuktól nyugat felé terjeszkedtek, a közép-ázsiai sztyeppék vonalán. Útközben szövetségesekre tettek szert, majd a 370-es években rátámadtak a gótokra. A gót egy germán nép volt, a közép-európai törzsek nyelvrokona. Fél tucat különálló csoportra tagozódva foglalták el a Kárpátoktól keletre fekvő vidéket a mai Ukrajna területén. A Fekete-tengertől északra és nyugatra élő gót törzsek mindhiába álltak ellen a hunoknak. Utolsó királyuk a népe nevében feláldozta magát az isteneknek, de ez sem hozott eredményt. Miután a gótok legutolsó kísérlete a betolakodók megállítására is kudarcba fulladt, összegyűltek a Duna partján, ahol a hunok elől menekülő más törzsek is csatlakoztak hozzájuk.

A Római Birodalom ekkorra már két részre szakadt, a fővárosok Róma és Konstantinápoly (ma Isztambul) voltak. A menekültek a keleti császárhoz, Valenshez folyamodtak menedékért, mivel az Alsó-Dunától délre fekvő Balkán ekkor a birodalom keleti feléhez tartozott. Valens császár beleegyezett, mert arra számított, tud majd embereket toborozni a menekültek soraiból a hadsereg számára. A gótok letelepítése azonban félresikerült, és a gótok éhezve és bosszúszomjasan távoztak. Valens erőszakkal próbálta őket engedelmességre kényszeríteni, de a gótok i. sz. 378-ban a hadrianopoliszi csatában megsemmisítették a seregét. A császár vagy elesett a harcokban, vagy halálra égett egy kunyhóban, ahol a sebeit látták el. Győzelmük után a gótok olyan alaposan kifosztották a Balkánt, hogy – állítólag – semmi sem maradt, csak a láthatár.

A gót vezérek és Valens utódja, Theodosius 382-ben szerződést kötöttek. Theodosius ezt úgy állította be, hogy „a gótok egész népe a királyával együtt behódolt a rómaiaknak”, de a szerződés távolról sem erről szólt. Felhatalmazta a gótokat, hogy belépjenek a birodalomba, adómentességet élveztek, termőföldet kaphattak, miközben továbbra is saját fejedelmeik fennhatósága alatt élhettek, és a birodalom adót fizetett nekik minden évben. Bár a gótoktól elvárták, hogy a római seregekben szolgáljanak, ezt saját törzsfőik közvetlen parancsnoksága alatt tették. Nem meglepő módon, amikor új csapatok törtek be a Római Birodalom területére, ugyanilyen széles körű jogokat követeltek. A legjelentősebb ilyen határsértésre 406. december 31-én került sor, amikor a germánok, szarmaták és a hunok korábbi szövetségeseiből álló szedett-vedett csapat Mainznál átkelt a Rajnán, és behatolt a római fennhatóságú Galliába. Négy évvel később a gót törzsek katonai szövetsége, a vizigótok elfoglalták és kifosztották Rómát.11

A hun csapatok a magyar alföldön felállított táborukból továbbra is portyáztak Itáliában és a Balkánon, valamint zaklatták a germán törzseket átszorítva őket a határon, miközben a rómaiakkal szövetkeztek, és felkínálták szolgálataikat. Aetius római hadvezér például hírhedten egy Rugila nevű törzsfőnök hunjai segítségével verte le a burgundokat, egy germán törzset, amely a Rajnától nyugatra, Worms környékén foglalt el területeket. Rugila i. sz. 437-ben olyan alapos munkát végzett, hogy a burgundok lemészárlása legendává vált, hátborzongatóan bemutatva, mennyire kegyetlenek a hunok, és milyen készségesen irtanak ki teljes népeket.12

A hunok azonban nem elégedtek meg azzal a szereppel, hogy a rómaiak kapuőrei legyenek. A 440-es években a hunok vezetése Rugila unokaöccsére, Attilára szállt. Attila a hunokat és szövetségeseiket egy hozzá hű szövetséggé kovácsolta össze, a hitetleneket keresztre feszítéssel, a tévelygő törzseket pedig kiirtással büntette. A hunokat általában két rokon vezette közösen, de Attila erről hallani sem akart – 445-ben meggyilkoltatta idősebb testvérét és társuralkodóját, majd egyedül gyakorolta a hatalmat. Fennmaradt róla egy korabeli leírás: „Alacsony termetű, széles mellkasú és nagy fejű férfi; a szeme kicsi, ritkás szakállában megmutatkoznak ősz szálak; lapos orra és sötét bőre pedig származásáról tanúskodik.” Későbbi leírások kutyafejről tesznek említést, azt állítják, hogy az apja agár volt, így kapcsolva őt a keleti kutyafejűek legendájához.13

Attila egyeduralmának első néhány évében főleg a dunai határvidéket tartotta rettegésben, és a keletrómai császároktól igyekezett zsákmányolni. De 450 körül nyugat felé fordította a figyelmét. A színfalak mögött tárgyalásokat folytatott Honoriával, III. Valentinianus nyugati császár fondorlatos nővérével, és a nő felébresztette benne a nagyravágyást, hogy egy – elég valószínűtlen – házasság révén vegye át Aetius nyugati hadvezér szerepét, vagy akár Honoria öccsét váltsa a császári trónon. Attila számára mindkét terv egyformán észszerűnek tűnt: ne kívülről gyakoroljon nyomást a birodalomra, hanem foglalja el teljesen.

Attila 451 elején kezdte meg hadjáratát, amikor (egy korabeli leírás szerint) „a barbár világ egyszer csak hatalmas földindulással megnyílt, és a teljes észak Galliába özönlött”, ahonnan ereszkedett tovább Itáliába. Attila seregét akkoriban félmillió főre becsülték – ami valószínűtlen, de jól mutatja, mekkora pánikot keltett. Ezzel együtt nyilván hatalmas sereg volt, germán törzsek tömegéből tevődött össze. A harcosok között voltak a Balkánra benyomuló gót törzsek maradványai, akik immár osztrogótokként alkottak egységet a nyolcvan évvel korábban öngyilkosságot elkövető gót király egyik leszármazottjának vezetésével. Ugyancsak képviseltették magukat a frankok is, akiknek a törzsfőnökei végül megörökölték a hunok hatalmát Közép-Európa nagy részén.14

A vég gyorsan érkezett el. Az elképzelhető, hogy 452 végén Attila találkozott I. Leó pápával, az viszont nem valószínű, hogy Róma szent életű püspöke meggyőzte őt a béke erényeiről. Attila visszavonulását valami evilágibb dolog kényszerítette ki – a forró nyár miatt nem volt elegendő takarmány a lovak számára. Attila visszatért a főhadiszállására a magyar alföldön, és a következő évben meghalt, álmában megfulladt orrvérzés következtében. Fiai között örökösödési viszály alakult ki, és az ebből kirobbanó polgárháború során a hunok hatalma mind Európában, mind a fekete-tengeri sztyeppén összeomlott. A történészek ma gyakran eltúlozzák a hunok erejét, és birodalmukat államként jellemzik, pedig korántsem volt az. Hun, germán és gót törzsek laza gyülekezete volt, amit egy könyörtelen és nagyravágyó uralkodó tartott egyben. Amint ő eltűnt, az egész darabjaira hullott.15

Mindazonáltal a hunok átformálták Közép-Európát. Ahogy Róma hatalma megtört, kénytelen volt feladni közép-európai tartományait a mai Németország, Ausztria és Magyarország területén. A hunok farvizén a germán törzsek vették át Róma helyét Közép-Európa déli és nyugati részén. Miközben az új urak saját adókat vetettek ki, földet osztogattak a híveiknek, és megfosztották a provinciális római arisztokráciát a birtokaiktól, a civilizáció nyomai megfogyatkoztak. Falakkal körülvett táborok és erődített hegycsúcsok vették át a vidéki villák helyét, és a nagy mezőgazdasági birtokok tönkrementek. Ahogy egy akkori római elpanaszolta: „A nyájak eltűntek, a gyümölcsök magjai eltűntek, és nincs már helye a szőlőnek vagy az olajfáknak; a pusztító tűz és az eső még a gazdasági épületeket is elvitte.” Az Alpoktól északra a meleg folyó víz ezer évre eltűnt a háztartásokból. A hunoknak róható fel Közép-Európa nagy részének kulturális és gazdasági elszegényedése is.16

A hunok pusztítása után gót törzsek nyomultak be a Római Birodalom nyugati felébe, és saját királyságokat hoztak létre. A vizigótok elfoglalták Dél-Franciaországot, később Spanyolországot, az osztrogótok pedig Itáliát. Idővel nyelvileg alkalmazkodtak, így a későbbi Franciaországban, Spanyolországban és Itáliában a többség az újlatin nyelveket beszélte. Közép-Európában azonban, ahol a germán telepesek nagyobb arányban voltak jelen, a latin kiszorult, és a régió többnyire germán ajkúvá vált. A Rajna, ami korábban a Római Birodalom határa volt, most két kialakulóban lévő nyelvi zóna között húzódott: keleten a germán nyelvűek, nyugaton az újlatin nyelvűek éltek. Ami a Nyugatrómai Birodalmat illeti, 476-ban megszűnt, amikor az utolsó császár lemondott cserébe a római szenátustól kapott nyugdíjért és egy nápolyi palotáért.

Az 5. század után az eredetileg germán nyelvet beszélő frankok, akik korábban Észak-Franciaországban telepedtek le, kiterjesztették hatalmukat a régi római provincia, Gallia területére, és a Rajnán átkelve kelet felé nyomultak. A 7. századtól kezdve Közép-Európában a szláv törzsek szomszédságában éltek. A frankok vezetése alatt új Közép-Európa született. A frank Közép-Európa népessége eltérő nyelveket beszélt, germán és szláv nyelvek egyaránt képviseltették magukat. Ehhez adódtak még a Kárpát-medencébe érkező magyarok a 9. század végén, akik nem rokon nyelvet beszéltek. Idővel a frankok, a germánok, a szlávok és a magyarok közös kulturális normákat fogadtak el a királyság, a katolikus kereszténység, a jog, a lovagság és a lovagiasság terén.

Érdekes módon azonban ezeket a normákat a hunok emléke is áthatotta. Egy közös irodalmi hagyomány egyesítette Közép-Európa különböző népeit, akik mind fejlődésük meghatározó pillanataként tekintettek vissza a hunok térhódítására. A görög és római írók a hunokat gonosztevőknek állították be, és a legtöbb korai keresztény beszámoló is így tett; mártírokat sorakoztattak fel, akiknek haláláért a hunokat okolták. Közép-Európában azonban más szemlélet uralkodott. Itt a germán törzsek közül sokan Attila oldalán harcoltak, és leszármazottaik romantikus meséket szőttek a hunok hőstetteiről és a szolgálatukban elkövetett cselekedetekről. A burgundiai udvar végnapjai Wormsban, még mielőtt a hunok 437-ben elpusztították volna, jó témát szolgáltattak a legendáknak – akárcsak a palotai intrikák a hunok fővárosában, Esztergomban (mai Magyarország), ahol Attila Etzel néven uralkodott a keleti gót uralkodóval, Theodorikkal (Detre) társulva.

Ezeket a történelmi epizódokat átszőtték más történetek, például a legendás Siegfried tetteiről és meggyilkolásáról, valamint a bosszúról, amit burgundiai özvegye, Kriemhild eszelt ki, aki a képzeletvilágban Attila felesége lett. Ezek a történetek énekekben terjedtek szájról szájra, és később a Nibelung-ének néven ismert eposzban alkottak egységet. A több mint kétezer versszakos eposz csak a 13. században nyerte el végleges formáját egy ismeretlen költőnek köszönhetően, aki a bajorországi Passauban élt. A Nibelung-ének az árulás, a féltékenység és a gyász tragédiáját írja meg, felvonultatva kincset őrző törpéket, láthatatlanná tevő köpenyeket, sárkányölést és embereket porrá változtató varázsgyűrűket.

A Nibelung-ének végső formájában megjelenő szálak későbbi cseh és lengyel elbeszélésekbe is beleszövődtek (sokszor a párhuzamos Walther-legenda révén), és némelyikük tudatosan a Nibelung-ének eposzi formáját követi. Jó néhány mű a hunok érdemei előtt tisztelgett, és a hunok és római ellenfeleik hősies küzdelmét írta le. Mások teljesen átdolgozták a történeteket, a cselekmény körvonalait megőrizve a helyszínt és a szereplőket a célközönségnek megfelelően változtatták meg – a tiroli változatok például hegyek között játszódnak; a mai Ausztria területén található stájerországi változatok pedig az uralkodó hercegi ház őseivel egészítették ki a cselekményt. A hunok emlékezete hozzájárult a magyar eredettörténethez is, ami a hunokat a magyarok ősatyjává, Attilát pedig a magyar uralkodóház előképévé tette meg. A hunok és birodalmuk emléke beépült Közép-Európa első legendáiba.17

A Nibelung-ének azonban egy átfogóbb európai irodalmi műfajhoz is illeszkedett: a lovagi küldetés és bosszúállás, a lovagiasságnak a harci erővel párosuló eszményei, valamint a rokonok és az urak közötti lojalitások szembenállása a francia eposzok, a skandináv sagák, valamint a spanyol és a provence-i balladák állandó témái. Ugyanez áll a párját kereső lovagra, a rituális látogatásokra és ajándékokra, valamint a gondterhelt uralkodóra (Attila-Etzel a Nibelung-énekben; Artúr király a Kerekasztal-mondákban; Márk király a Trisztán-legendákban stb.). A Nibelung-ének átvételével és átdolgozásával Közép-Európa cseperedő társadalmai azt is megmutatták, hogy egy nagyobb, összetéveszthetetlenül keresztény jellegű kulturális közösség részévé váltak. A következő fejezetekben azt járjuk körül, hogy ezek a társadalmak hogyan váltak eredetileg kereszténnyé, és milyen típusú kereszténységet öleltek a keblükre.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Szerkesztette Sarkadi Péter

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Janković Milán

ISBN 978 963 620 653 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License