Amire nem emlékszel

1. kötet

S.Bardet

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

ASHEN HOUSE

1. Edgar ügyvédje

1. Francesca születésnapja

Francesca első pillantása az éjjeliszekrényen ketyegő órára esett. Meglepve állapította meg, hogy bár fél nyolcat mutat, a szoba mégis sejtelmes félhomályba burkolózik. Kéjesen elnyújtózott a paplan melegében, mielőtt kiugrott az ágyból. Selyem hálóingére felkapta a köntöst és megkötötte a vékony övet. Amikor a teraszajtó elől elhúzta a leheletfinom függönyt, komor szürkében játszó égbolt látványa fogadta. Mezítláb lépett ki a teraszra és élvezettel szívta tele a tüdejét a zamatos, reggeli levegővel. Kíváncsian fürkészte a feje felett elvonuló barátságtalan fellegeket, amelyek nem ígértek sok jót. Május közepén gyakran tapasztaltak errefelé aggasztó viharokat, mint amilyennek ez a közelgő is ígérkezett. Cornwallban ez a hónap amúgy a nyár előhírnökének számított, végre megjelentek az első turisták is a most még kihalt vidéken.

Odakint borzongatóan hűvös volt, ami benne a gyerekkorát idézte, no meg a jelzőkkel nehezen leírható felföldi időjárást. Ismét beleszagolt a levegőbe, a víz felől érkező szélfuvallatban érezni vélte a tenger sós illatát. Ezt a mozdulatlan, kicsit goromba reggelt így is lebilincselőnek találta. Miután a szél megtáncoltatta rövid fürtjeit a fején, szórakozottan túrt közéjük és átfolyatta őket az ujjai között.

Éppen előző nap támadtak nosztalgikus gondolatai korábbi frizurájával kapcsolatban. Ezekben a napokban ülhette volna a második évfordulóját annak, hogy végleg megszabadult hosszú loknijaitól.

És hát akármennyire is fájt értük a szíve, egyetlen percig sem bánta meg ezt a lépését. Különösen nem ma, hiszen holnap betölti a harminckettőt és valamiért úgy hitte, ez a kor nem tűri azt a derékig érő, már-már kezelhetetlen hajzuhatagot.

– Jó reggelt, asszonyom – csendült fel a háta mögül egy kedves női hang.

– Jó reggelt, Cleo – fordult meg, hogy átvegye a komornától a feléje nyújtott csésze teát. – Úgy tűnik, óriási vihar készülődik.

– Hajnalban pusztító vihar csapott le Lands Endre és a környező kikötőkre. A rádió szerint több halászhajó megfeneklett a sziklákon.

– Sajnálattal hallom – telepedett Francesca a fésülködő asztal melletti székre és belekortyolt a forró italba.

– Milyen ruhát készítsek elő önnek? Esetleg megfürdik reggeli előtt?

– Nem, nem, arra már nincs idő. Egy nadrágot és valami blúzt vegyél elő, Cleo, lemegyek reggelizni.

Amíg Cleo a ruhák közt matatott, Francesca a tükör felé fordulva ivott bele a teába. Figyelmét lekötötte, hogy szemügyre vegye ezt a középkorú nőt. Soha nem találta magát szépnek, legfeljebb csinosnak, ezért meglepte, hogy ma reggel egy csillogó szemű és alapjában véve megragadó arc meredt vissza rá. Miután a szél által összeborzolt tincseket egy hajkefével megregulázta, a rafináltan nyírt frufru alól előbukkant két zöld szem. Az orrán ült néhány szeplő, melyek elengedhetetlen társai voltak lángoló vörös hajának. Ha ügyesen púderezte az arcát, szinte nyomuk is veszett. A szájára azonban minden elégedetlensége ellenére büszke volt. Csókolni valóan telt ajkak, ahogy egy költő

mondaná. Mindent összevetve el kellett ismernie, hogy túl a harmadik ikszen végre a magáénak

tudhatta azt a vonzó megjelenést, amit fiatal lányként annyira nélkülözött.

Akkortájt szép sörényétől és zöld szemétől eltekintve kevés szemrevaló akadt rajta. Arca kedvesen egyszerű vonásokat viselt, amitől olyan hétköznapinak látszott, hogy a fiúk jóformán rá sem hederítettek. Sajnos a Teremtő nem csak az arcát fosztotta meg minden különlegességtől, mert emellé magasra nőtt, molettsége pedig elleplezte az alakját. Így aztán fájó középszerűségbe süllyedt, amit még sminkkel vagy öltözködési trükkökkel sem sikerült ellensúlyozni. Tizennyolc lehetett, amikorra kezdett előnyösebb külsőt mutatni, igaz, ezzel is messze lemaradt a hasonló korú, de valóban szép lányok mögött. Szerencsére mostanra az az esetlen lány, akinek régen érezte magát, a múlté lett. Az asszony Francesca hűvösen elegáns, mutatós nőnek mondhatta magát, modern frizurájával és karcsú termetével feltűnést keltve a társaságban. Amióta férjhez ment, sokat változott, ez egyébként nem is volt ellenére. Rövidre vágott haja megfiatalította és a kényelmi szempontok mellett a hiúságát is legyezgette, mivel csupaszon hagyta hattyúnyakát, a másik büszkeségét. Szemét rendszerint kihúzta, ezzel is hangsúlyozva zöld árnyalatát; a hatást csak tovább fokozták az őket beárnyékoló hosszú szempillák. Egy betegség révén lefogyott és hogy hamar visszanyerje az erejét, sportolni kezdett. Azóta is úszott, kerékpározott és gyakran ment golfozni. Ez az aktív életmód szépen átformálta a testét. Ennek köszönhetően a jelenlegi önmagával lényegesen elégedettebb volt.

Amikor végigsétált a tágas folyosón és a lépcső felé tartott, a földszinti hallban éppen nyolcat ütött az álló óra. Végighúzta tenyerét a halványzöld blúzon, hogy kisimítson rajta egy utolsó ráncot, majd megindult lefelé a lépcsőn. Ashen House legimpozánsabb részében, a hallban találta magát, amely tágas volt, arisztokratikus és a hatalmas üvegajtóknak köszönhetően még ebben a borús időben is világos. Amerre csak nézett, makulátlan rend uralkodott. Nemsokára ismét háziasszonyként fog vizsgázni, igazán nem lenne hízelgő, ha bármi beárnyékolná a tökéletes vendéglátást.

– Jó reggelt, asszonyom – köszöntötte az őszfejű komornyik apró meghajlással, mielőtt szélesre tárta előtte a Reggeliző Szalon ajtaját.

– Jó reggelt, Donald.

Meglepve fedezte fel, hogy a terített asztalnál a férje nem egyedül étkezik.

– Á, drágám – tápászkodott fel Edgar McGowan-Ash az asztaltól és tett néhány lépést feléje. –

Nem számítottam rád ilyen korán. Biztosan kialudtad magadat?

– Biztosan – csókolta meg Francesca.

– Még nem ismered a vendégünket – mutatott Edgar az asztal túloldalán álló idegenre.

Francesca automatikusan az illetőre mosolygott, jóllehet ugyanabban a pillanatban a mosolya megfakult és csak páratlan önuralommal volt képes elleplezni a megdöbbenését. Ahogy belenézett abba a szürke szempárba, amely érdeklődve tapadt rá, mintha egy nem kívánt időutazásra kényszerítették volna. Annyi év után újfent a francia Riviérán találta magát, St. Tropez-ban, fülig szerelmesen álmai lovagjába, aki azonban legalább annyira taszította, mint amennyire vonzotta.

Ismerte ezt a szürke tekintetet, a szögletes állat meg a daliás termetet. Megbabonázva meredt a látomásra és talán még sokáig benne ragad ebben a kínos dermedtségben, ha Edgar hangja vissza nem rángatja a jelenbe.

– …Jonathan Bunbridge. Jonathan az új jogászom, akit az öreg Bolander halála után bíztam meg

az ügyeim intézésével. Már említettem neked.

– Igen, emlékszem.

– Jonathan, a feleségem, Francesca.

– Nagyon örülök, asszonyom.

Francesca mosolyt varázsolt az arcára, maga sem tudta, hogyan sikerülhetett ennyire könnyen, és a kezét nyújtotta a jogásznak. Zavarba ejtően meleg, mégis határozott kézfogása valósággal lesöpörte a lábáról. Olyan tehetetlennek érezte magát a semmiből előnyomuló emlékek súlya alatt, hogy megtántorodott a lábán. Jonathan Bunbridge ekkor végre elengedte a kezét, Edgar pedig segítőkészen átkarolta. – Mi történt, drágám?

– A bokám – hazudta. – Tegnap odakint valahogy rosszul léptem.

– Jobban kellene vigyáznod magadra – csókolta Edgar halántékon és bátorítóan rámosolygott.

Mindannyian leültek. Francescának nem tetszett Jonathan Bunbridge fürkész tekintete, amit még mindig magán érzett, de úgy döntött, nem törődik vele. – Mindenesetre isten hozta, Mr. Bunbridge –

mondta és elfogadta a Donald által felszolgált finom falatokat. – Régóta dolgozik a környéken?

– Nem. Alig egy éve vettem át Mr. Bolander praxisát St. Ivesban – vallotta be Jonathan. Mély hangja betöltötte a helyiséget.

– De azért Cornwallba valósi?

– Londonból települtem át ide.

– Hát nem hallod ezt a zengzetes oxfordi nyelvezetet, kedvesem? – nevetett Edgar felszabadultan és őt boldoggá tette a jókedve.

– Alighanem a te füled kifinomultabb az ilyesmihez.

Miközben Edgar tett néhány kötelező megjegyzést az időjárásra, illetve megdicsérte Francesca szépségét, a vendég mély hallgatásba burkolózott. Tekintete továbbra is rajta csüngött, kevésbé feltűnően ugyan, ám azért Edgar is észlelte.

– Jonathan meg van rökönyödve – kommentálta a vendég viselkedését és vidáman megszorította Francesca asztalon nyugvó kezét.

– Ugyan, miért lenne?

– Ó, ez a te bűnöd, úgy sejtem.

– Ugye, nem arra célzol, hogy meg sem említetted a feleséged? Nem lehetsz ennyire szórakozott, vagy mégis?

– Persze, hogy nem! De Jonathan valószínűleg nem feltételezte volna egy magamfajta rozzant vénemberről, hogy ilyen gyönyörű, fiatal felesége van.

– Bocsássa meg a viselkedésemet, uram – mentegetőzött Jonathan a szeme sarkából még egyszer Francescára sandítva. – A modortalanságomat semmilyen meglepetés nem menti. Öntől is elnézést kérek, asszonyom.

– Ha kiálltam a próbát, akár el is felejthetjük – felelte Francesca nagyvonalúan, holott a mustra igencsak felzaklatta. Vele szemben Edgar jót mulatott a dolgon, mielőtt egy újabb pirítóst emelt a tányérjára.

Donald időközben újratöltötte a két férfi csészéjét, azután, amilyen észrevétlenül jött, úgy távozott is.

Edgar az átmeneti csendet követően ismét feléje intézte a szavait. – Nem számítottam rá, hogy ilyen gyorsan hazajössz Londonból.

– Nem volt értelme maradnom. Jelenlegi állapotában nem sok hasznomat vette.

Edgar megértően hümmögött valamit. – És mikor érkeztél?

– Valamivel éjfél előtt. Még elcsíptem az utolsó vonatot a Paddingtonon.

– Örülök, hogy itt vagy, kedvesem.

– Egyik nap összefutottam Alberttel. Megígérte, hogy legkésőbb péntek estére megérkeznek. Ha jól értettem, Roland kocsijával jönnek. Erről jut eszembe, Mr. Bunbridge-et is meghívtad? Talán lenne kedve eljönni az estélyre.

– Igen, hívtam. Ugye, Jonathan?

– Köszönöm a meghívást, asszonyom. Boldogan eljövök.

Francesca belenézve a szürke szempárba azt mondta: – Nagy szívességet tenne, ha elhozná magával a legmegfelelőbb hölgyet is – ahogy felnevetett, zöld szemei mintha új életre keltek volna. –

Sajnos Edgar úgy állította össze a meghívottak névsorát, hogy a hölgyek jócskán alulmaradtak a versengésben.

– A helyzet az, hogy nőtlen vagyok – felelte Jonathan még mindig Francescában gyönyörködve.

Eközben Edgar pompásan szórakozott saját ügyetlenségén. – Mégiscsak meg kellett hívnod a Négyes Fogatot, Francesca, különben fizetett táncosokra fanyalodnánk.

– Négyes Fogat?

– Ó, igen, Jonathan, egy tablónyi bájos leányzó. A legszebbet azonban itt láthatja – fektette Edgar a tenyerét Francesca kézfejére.

– Alighanem elfogult vagy, noha én cseppet sem bánom.

– Évekig tanítottam Párizsban – mesélte közben Edgar. – Francesca a tanítványom volt, ott ismerkedtünk meg.

– Ön francia? – lepődött meg Jonathan. Meg mert volna esküdni, hogy alaposan kiművelt, de gyökereiben skót kiejtést hall.

– Szó sincs róla, mindössze csak hosszú időt töltöttem Párizsban.

Jonathannek feltűnt, hogy nem hangzott el, honnan származik az asszony, ám elhessegette magától a gyanút, hogy ez szándékos lenne. Végül is mi titkolnivaló lehet egy város vagy falu nevében?

– Nos, lenne egy másik ügy, amit tisztázni szeretnék – ragadta magához a szót Edgar.

Megváltozott hangszíne érzékeltette, hogy vége a kötetlen társalgásnak. – Amint mondtam, Jonathan, a szombati estély Francesca születésnapi ünnepsége lesz. Ez alkalomból különleges ajándékot szeretnék adni.

– Ó, kérlek, nem szükséges, így is elkényeztetsz engem.

– Megállapodtunk, kedvesem, emlékszel? A halálom esetén Albert örökli Ashen House-t, a birtokot és az illatszergyár részvényeinek meghatározott százalékát. A fennmaradó részt a másik két gyerek kapja egyenlő arányban. Ugyanakkor rólad is gondoskodni szeretnék. Jonathan, elolvasta a feljegyzést, amit elküldtem?

– Igen, uram. Az ön terveinek semmi akadálya, bár pár hétre azért biztosan szükség lesz, mire hivatalosan is lepapírozzuk a részvények adásvételét.

– Máris szükség van erre? – riadt meg Francesca.

– Még nem készülök a sírba, de úgy vélem, jobb, ha nem hagyjuk ezt az ügyet a végrendeletre.

Azt bárki megtámadhatja és esetleg meghiúsíthatja a végakaratomat – jelentette ki Edgar nyomatékosan, Francesca pedig nem szállt vitába vele.

– Vajon Millicent tényleg képes lenne ilyesmire? – kérdezte inkább tanácstalanul.

– Nem vállalok kockázatot.

– Köszönöm, ez valóban értékes ajándék lesz.

– Ó, nem ez az ajándék! – élénkült fel Edgar és szeretetteljesen pillantott oldalra. – Meséltem Jonathannek álmaid házáról, vagyis arról a majdnem romhalmaz épületről Falmouth közelében.

Megveszem neked, az lesz a születésnapi meglepetés.

– Istenem, tényleg?

– A legtökéletesebb ajándék – szögezte le Jonathan azt látva, hogy a bejelentés milyen fogadtatásra lelt.

– Én is úgy látom – helyeselt Edgar. – Csakhogy, drágám, minél előbb el kellene vinned oda Jonathant, hogy megnézze magának a helyet, aztán intézkedni tudjon. A tulajdonjogot – fordult újra Jonathanhez. – rögvest Francesca nevére jegyeztesse be, nem akarok semmilyen zűrzavart a papírok körül.

A komornyik észrevétlen lépett az asztalhoz és megállt Francesca mellett. – Elnézését kérem, asszonyom, Miss Casey keresi telefonon Alexandriából.

– Köszönöm – ahogy felállt, Donald hátraemelte a súlyos széket. Egyenesen a jogászra nézett. –

Kérem, tudassa velem, Mr. Bunbridge, mikor alkalmas megnéznie a házat. És elvárjuk szombat este Ashen House-ba. Viszontlátásra.

A viharos időjárás rátelepedett a vidékre és napokig megállás nélkül ömlött az eső. A lehangoló szürkeségben átáztak a földek, az utakon vízfolyások keletkeztek és a szűnni nem akaró esőhöz csatlakozó orkánszerű szél megcincálta a fákat. Amerre csak járt az ember, mindenütt leszaggatott

faágak hevertek. Már félő volt, hogy nagyobb károkat is okoz ez a váratlanul érkezett ítéletidő, de szerencsére szerda délutánra nyomtalanul tovatűntek a fellegek és kisütött a nap. Ashen House környékén is ugyanaz a szomorú kép fogadta a látogatót, mint másutt, ezért a vihar elmúltával haladéktalanul nekiláttak a rombolás nyomainak eltüntetéséhez. A kertészek egész nap a letépett gallyakat és ágakat gyűjtögették, kiigazították a megtépázott sövényt, újrapalántázták a legyalult virágágyásokat és ennek köszönhetően alig maradt látható nyoma a háromnapos veszedelemnek. A veszteségek mellett Francescában további aggodalmat keltett ez a szélsőségesség. Joggal lehetett attól tartani, hogy az időjárás tönkreteszi a közelgő mulatságot, amit eredetileg kerti partinak terveztek. Ashen House egyik legfőbb nevezetessége, a francia kert, gyakran adott otthont hasonló eseményeknek, amelyek idővel elhíresültek a környéken.

A ház egyébként a birtok szélén állt egy erdős-ligetes folt szívében, százéves fák rejtekében megbújva. Maga az épület régi alapokon született újjá, noha a falak többségét vissza kellett építeni.

Tizenhét évvel korábban a megyét sújtó szárazság irtózatos tűzben csúcsosodott ki és ennek a pusztításnak részben Ashen House is áldozatául esett. A kiszáradt növények és fák nagyja elégett, ahogy az épített örökség sem menekült. Az újjáépítés nyomán a korábbinál egy kisebb, jóllehet otthonosabb családi fészek nőtt ki a hamuval borított földből, amely meglepő módon ötvözte a múltat a jelennel. Ez a kettősség egyaránt megmutatkozott az épület stílusjegyeiben, a belső kialakításában, sőt még a bútorozásban is. Edgar meggyőződése szerint Ashen House előnyére változott, amikor egysíkú falak helyett sok ablakkal, erkélyekkel és szárnyas ajtókkal tarkított szobákat hoztak létre. A földszinti hall leginkább tágas bálteremre hasonlított, ahová napsütéses időben ömlött a fény, hogy azután botladozva járja körbe a tükrökkel és modern bútorokkal berendezett teret.

Feltételezések szerint a kiszámíthatatlan szélnek köszönhető, hogy az épület nyugati szárnya által takart francia kert kisebb veszteségekkel megúszta a tüzet, miközben a mögötte álló épületszárny a főfaltól eltekintve teljes egészében a tűz martalékává vált. Az elenyésző károkat így gyorsan pótolhatták és nem sokkal a tragédia után a kert ismét a ház büszkeségévé vált. A zöld liget temérdek érdekességgel várta az érkezőket. Egzotikus és a brit szigeteken ritka növények népesítették be, elsősorban a bokrok keltették fel a figyelmet. Szabályos távolságban, mértani tökéllyel ültették őket egymás mellé és az ügyes kezű kertészek elképesztő módon hulló vízcsepp formájára nyírták a sűrűn álló ágakat. Mára olyan magasra nőttek, hogy jóformán átláthatatlan sövényt képeztek a kert számára. Ám egyéb érdekességek is akadtak, például a törökrózsákból futtatott lugas, vagy éppenséggel a gyep, amely a meztelen talp számára a legdrágább perzsaszőnyeget idézte. Nyáresti hőségben jólesett a szökőkút hűvös vízéből locsolkodni, esetleg elüldögélni a padok egyikén.

Francesca gyakran töltötte az idejét ebben a földi paradicsomban. Boldogan segített az egynyári virágok telepítésében, ha új bokrokat vásároltak, minden alkalommal megtervezték, hova kerüljenek.

Olyasféle munka volt ez, mint egy kirakós játék, melynek darabjai egyenként kerültek elő, de mindegyiknek illeszkednie kellett az egészhez. Szívesen gyönyörködött a látképben, melyre a legteljesebb kilátás az ő szobájának erkélyéről nyílt. Megnyugtatóan hatott rá, amikor a zöld ennyi árnyalatát látta együtt. És hogy ezt az élményt másokkal is megoszthassa, nyáron minden társasági összejövetelt itt rendeztek meg. A vendégek élvezettel járták körbe a növényeket, megcsodálták az újításokat és sokszor irigykedtek az eredmény láttán.

Az időjárás szeszélyessége mégis arra kényszerítette őt, hogy végszükségre előkészületeket tegyen a házban tartandó ünnepségre. Amikor azonban kisütött a nap és száradni kezdett a gyep, újra feltámadt benne a remény. Péntek délutánra a szervezés végleg kikerült a kezéből, így nem tehetett mást, mint beszámolt Edgarnak az előkészületek befejezéséről.

– Gratulálok, drágám – Edgar a térdére fektette a könyvet, amit éppen böngészett. Francesca a zsámolyra rogyott a lábához és tüzetesen szemügyre vette az arcát.

– Ma mintha fáradtabb lennél a szokásosnál – jegyezte meg együttérzéssel és megsimogatta a hűvös kezet. – Jól érzed magadat?

– Rosszul aludtam az éjszaka. A szívem rendetlenkedik egy kicsit, de azért semmi ok aggodalomra.

– Az estélyt már nem hiszem, hogy le tudjuk mondani.

– Ej, nem is kell! Majd óvatos leszek és nem okozhat gondot ez a rakoncátlan ketyere –

mosolygott Edgar elhárítva az ő aggodalmait. – Készülsz valahová? – kérdezte aztán az utcai öltözékre pillantva.

– Igen, Casey elé indulok a vonathoz. Ő az első fecske, a többiek holnap érkeznek.

Francesca türelmetlenül várta a nagy találkozást, amikor a híres Ötös Fogat ismét összeáll. Még Edgar ragasztotta rájuk ezt a becenevet, amikor Párizsban mindannyian a tanítványai voltak és a legjobb barátnők. Néha fájóan távolinak tűnt az az idő, mintha legalábbis egy másik élethez tartozott volna. Ilyenkor csak egyetlen ellenszer létezett, akármilyen áron is, de össze kellett verbuválni a csapatot. Ez sajnos egyre nehezebben ment, hiszen mindannyian élték a saját életüket, a sors tengerének hullámai pedig messzebb és messzebb sodorták őket. Ennek ellenére eddig legyőzték az akadályokat és mivel a hajlandóság mindenkiben megvolt, kapva-kaptak az adódó lehetőségeken, hogy találkozzanak.

– Casey, Arianne, Ivy, Mimi és Francesca – idézte fel a neveket Edgar mosolyogva. – Micsoda névsor! A legszeleburdibb társaság, akiket valaha láttam.

– Mégis mind a legkedvesebb tanítványaid, drágám, ezt ne feledd.

– Igaz, nagyon is! Mindössze azt sajnálom, hogy a diplomáddal nem tudsz tanítani. Nagyszerű

tanár lennél.

– Én boldog vagyok veled, Edgar, és bár néha talán hiányzik a munka, te jobban hiányoznál, ha elmennék. Tudod, hogy így van. Most azonban szaladok, mielőtt Casey meggondolja magát és visszafordul.

Az út Penzance-ba nem tartott tovább húsz percnél. A nap könyörtelenül tűzött az égboltról, ezért Francesca fellélegezve azt remélte, másnapra a talaj kellően kiszárad ahhoz, hogy a vendégeket kiengedjék a szabadba. Feldobott hangulatban érkezett meg a pályaudvarra és nem is kellett sokat várakoznia, mert a londoni intercity menetidő szerint befutott. A kocsikból kiözönlő utasok szempillantás alatt elárasztották az imént még csendes peront. Olyan lármát csaptak, mint kofák a piacon. Ő készségesen félre is állt a tülekedők útjából és várta Casey felbukkanását.

Bőröndös emberek húztak el mellette, anyák gyermekeikkel, mások pedig nehéz hátizsákokat cipelve. A meglehetősen szedett-vedett társaság látványa azt sugallta, hogy immáron megérkeztek az első kirándulók, akiket a nyár folyamán majd tömegek követnek. Őt azonban ebben a percben nem érdekelte a jövevények sorsa, hanem a szűnni nem akaró tumultusban egy platinaszőke fej után kutatott. Nem kételkedett benne, hogy észreveszi a barátnőjét, magasságával minden csoportosulásból kitűnt. Abban is biztos lehetett, hogy az utolsók közt fog előkerülni, hiszen gyűlölve a csörtető tülekedést mindig megvárta, míg a türelmetlenebbje szétszéled. Most is így tett. A szőke fejet a lanyhuló emberáradat utolsó csoportjában, egy fiatalember válla felett fedezte fel. Casey ugyanabban a másodpercben vidáman intett felé és a rá jellemző határozott léptekkel kikerülte az

előtte ügyetlenkedőket.

Langaléta, irigylésre méltó alkatú lány volt, hosszú lábakkal, karcsú derékkal és telt keblekkel. A tökéletes testhez tartozott egy még tökéletesebb arc, melynek páratlan báját a majdnem fekete szemek biztosították. Ez annál is inkább szembetűnő volt, mert Casey skandináv szőke hajához az ember a legkevésbé sem várt volna ennyire sötét szemet. Francesca számára azonban sokkal előbbre valónak tűnt, hogy ez a csodaszép lány sziporkázóan értelmes és az elképzelhető legjobb barát. Öt éven át voltak lakótársak és ennyi idő alatt a legbizalmasabb viszonyba kerültek, titkok vagy hazugságok nélkül. Casey sokat segített neki abban, hogy élete korábbi csalódásait kiheverje, támogatta, ha rászorult, és a kellő pillanatban mindig megadta a lökést ahhoz, hogy megbirkózzon a felmerülő problémákkal. Megtanulta tőle, miként lehet magabiztosabb, önállóbb és hogyan védheti meg magát, amikor bántani akarják. Ezért a leckéért soha nem lehetett elég hálás.

– Cesca! – omlott Casey a karjaiba és ő nevetve ölelte meg. Aztán a rég nem látott barát elhátrált egy lépést, hogy szemügyre vehesse. Fekete szemében elismerés villant, amit szavai nyomban alá is támasztottak. – Esküszöm, jót tesz neked a harmadik évtized.

– Akkor nem hiába igyekszem? – Francesca máris boldogabb volt, hogy Casey megérkezett. –

Harapjunk valamit, vagy ettél a vonaton?

– Soha nem eszem ebből a néppusztító förmedvényből. Viszont farkaséhes vagyok. Mit szólsz ahhoz a helyhez, ahol legutóbb jártunk? – Casey az órájára pillantott. – Kettő múlt. Adnak még ilyenkor ebédet, vagy szimplán ajtót mutatnak a vándoroknak?

– Szerintem tegyünk egy kísérletet.

Az étterem valóban kihalt, mire odaértek, Edgar neve mégis csodát tett és habozás nélkül kiszolgálták őket. Francesca érdeklődve vizsgálgatta Casey-t az asztal túloldalán. Hosszú, egyenes szálú haja a vállára hullt, éles ellentétet mutatva kifejezetten lebarnult bőrével. – Csodás színed van

– ámuldozott irigykedve. Az ő érzékeny bőre sajnos soha nem tűrte jól a napozást.

– Vámmentes áru Egyiptomból – érkezett Casey egyik jellemző válasza. Rendre cinikus, éles nyelvű válaszokkal lepte meg a hallgatóságát és az esetek többségében sikerült is olyat mondania, amire senki nem számított. Mindezt flegmán és olyan fürgeséggel tette, mintha a fanyar megjegyzéseket könyvből olvasná, nem pedig ösztönösen jönnének a nyelvére. – El is mesélem Edgarnak, milyen fantasztikus dolgokat ástunk ki Szakkarában. És tudod, hol? Az egyik olyan helyszínen, ahol húsz évvel ezelőtt ő kezdte el az ásatást. És mi van az öregfiúval?

– Megint vacakol a szíve.

– Remélem, azért semmi komoly?

– Talán nem, de ki tudja?

– És minden a régiben maradt köztetek? Tudod, hogy értem.

– Minden a régi, Casey, nagyon óvatosak vagyunk – bólintott Francesca. – Nem is lehetne másképpen. Edgar hónapokon belül betölti a hatvannyolcat.

– Önmagában azért ez még nem zár ki semmit. De neked egy kevésbé óvatos férfira lenne szükséged. Gyönyörű vagy, ráadásul életed virágában. Kicsit sem vágysz szerelemre?

– Volt idő, amikor vágytam rá, abban mégsem volt köszönet.

– Ugyan! – legyintett Casey és beleivott a borba. – Ez sem Mimi bora – kommentálta az élményt, mielőtt letette a poharat. – A szerelmi életed olyan unalmas, akár a sakktábla mintázata. Egy nyár Dél-Franciaországban, amikor rád se hederített a fickó, aztán Sean, újabb balszerencse. Párizsban jóformán semmi, jelenleg meg egy férj, aki kétszer olyan idős, mint te vagy. Nem mondom, Edgar lenyűgöző és imádom, ám ettől még az apánk lehetne és amit kapsz tőle, az nem elég.

Francesca gondterhes hallgatásba burkolózott, ezért Casey bátorítóan megszorította a kezét. –

Tudom, hogy szereted őt, de akkor sem igazi férj melléd. Nem gubózhatsz be teljesen, mert nagymama korodban onthatod a könnyeket az elpazarolt ifjúságod felett. Talán érdes a modorom, viszont jót akarok neked.

– Tisztában vagyok vele, de Edgar számít rám. Egy szerelem nem fér a képbe.

– No, és esetleg egy flört? Jól tudod, hogy nem érdekelné, ha félrelépsz, amíg diszkréten csinálod.

Ezt már az infarktus után megmondta, nem? Miért nem szórakozol egy kicsit?

– Talán csak gyáva vagyok hozzá, meg aztán…

– Meg aztán?

– Történt valami…

– Mi? Úgy látom, ez a valami módfelett felzaklatott.

– Eszembe juttatta életemnek azt az időszakát, amiről azt hittem, rég belepte a por.

– Jó, a misztikus bevezető megvolt, jöhet a lényeg.

– Jonathan itt van.

– Jonathan? – ízlelgette Casey a nevet. – Ismerem ezt a nevet… Csak nem a St. Tropez-i alak?

– De, ő. Sean barátja volt Oxfordban. Mindketten jogot hallgattak.

– Igen, már emlékszem… Ó, te jó ég! És mi a fenét keres itt?

– Az egyik helybéli ügyvéd meghalt és átvette a praxisát St. Ivesban.

– Szóval letelepedett? – Casey lustán hátradőlt a kényelmes ülőalkalmatosságban. – Érdekes fejlemény. Mondd, találkoztál már vele?

– A minap Edgarral reggelizett Ashen House-ban, úgyhogy igen. Ő vette át a McGowan-Ash ügyeket.

– A mindenit! Ez ám a villámcsapás! És felismert?

Francesca mélyet sóhajtott a válasz előtt. – Fogalmam sincs. Meglehetősen lerázhatatlan tekintettel bámult rám reggeli alatt, bár erre több oka is lehetett…

– Például, hogy csinos vagy?

– Persze, az is – hárította el Francesca a feltételezést.

– Jó, akkor mi?

– A korkülönbség Edgar és köztem. Vagy az, mennyire megütköztem, amikor megláttam.

Casey elgondolkodva szólalt meg. – Végül is sokat változtál azóta. Lehet, hogy akkor nem akadt meg rajtad a szeme, de ma egy mutatós, érett nő vagy. És ne felejtsük el, hogy eltelt tizen….

– Négy év. Majdnem tizenöt.

– Igen, ez elég sok! Na, és milyen a pasi?

Francesca elnevette magát. – Már nem huszonhét, hanem negyvenegy, szarkalábak vannak a szeme sarkában, a haja kevésbé szőke…

– De még mindig muszáj beleszeretni, ugye? – vonta le a kézenfekvő következtetést Casey, miután meghallgatta Francesca lelkesedést nem nélkülöző leírását.

– Bárcsak ne lenne muszáj! Nem mintha ez sokat nyomna a latban. Ugyanis mindig azokat a lányokat favorizálta, amilyen te vagy. Legyen nyúlánk, csábító, játékosan kacér és most figyelj, feltétlenül szőke!

– Menj már, Cesca! A te Jonathaned kalandor egyetemista lehetett, amikor utoljára láttad, és amennyiben jól számolom, kilenc év előnnyel veled szemben. St. Tropez-ban pedig bizonyosan nem szerzetesként akarta elütni a nyarat.

– Ez az egész most már nem oszt, nem szoroz – hívta Francesca a pincért, hogy fizessen. Kifelé tartva azonban újra megszólalt: – Bárcsak sose jött volna ide. De ha már nem lehet elkerülni, nem akarom, hogy felismerjen, és ha egy kis szerencsém van, nem is emlékszik rám. Remélhetőleg soha nem jött rá, mennyire belehabarodtam. Ennyi év után amúgy se számítana. Férjnél vagyok és nekem Edgar a legfontosabb – a magabiztos kijelentések után mégis segélykérően lesett Casey-re. – Jó lenne, ha biztos lehetnék benne, hogy a dolog a feledés homályába veszett.

– Eszembe jutott valami. Eljön holnap az estélyre?

– Igen, Edgar meghívta.

– Helyes, majd én kezelésbe veszem. Sose aggódj!

Péntek este a megszokottnál többen foglaltak helyet az asztalnál, miközben Donald némi segédlettel tálalni kezdte az első fogást. A hagyományoknak megfelelően nyolckor kezdődött a közös étkezés, melyhez mindenki méltó megjelenést öltött. A helyiség fényűző megvilágításában sokkal több volt a melegség, mint a világítás, ám ez a többségnek megfelelt.

– Boldog vagyok, hogy ismét együtt a család – emelte magasba a poharát Edgar az asztalfőn ülve, mire a jelenlevők csatlakoztak a tószthoz. Rámosolygott Francescára, aki a szemközti asztalvégről figyelte.

Edgar jobbján az idősebbik fia, Albert lakmározott a fenséges vacsorából. Harminchárom évesen egy neves londoni bankház igazgatójaként fontos személynek számított. Gyors eszű fiatalember volt, akit a környezete meglehetős megosztottsággal ítélt meg. Az üzletben nem ismert tréfát, olyannyira nem, hogy sokan kíméletlennek tartották és gúnyosan III. Richardhoz hasonlítgatták. A gúnynév könnyedén megragadt, mivel Albert tényleg semmi kíméletet nem tanúsított ellenfeleivel szemben, ami azonban, akármennyire is elfogadhatatlanul hangzott egyesek számára, nem személyes

ellenszenvből táplálkozott. Már csak azért sem, mert egyébként kellemes modorú, érdekes férfi volt, jól tájékozott a világ dolgaiban és az érdeklődését nem korlátozta a pénzügyekre. Szellemes társalgó hírében állt, bárkivel, aki alkalmas partnernek mutatkozott, szívesen vívott szócsatát vagy folytatott eszmecserét politikáról, gazdaságról, színházról, esetleg kultúráról. Ráadásul az apja humorérzékét örökölte és minden tréfában nyakig benne volt.

A kihívásoknak nem tudott ellenállni, akárcsak a hivatásában, a magánéletében is bármely kalandos vállalkozásba fejest ugrott, amiről úgy vélte, megéri a befektetett energiát. Csakis így történhetett, hogy az egyetemi évek alatt egy balul sikerült ejtőernyős ugrás után elhagyatott roncstelepre zuhant, azóta jókora heg díszítette az arcát. Idővel a forradás vörössége alábbhagyott és ez a furcsa emlékeztető megfoghatatlanul férfias jelleget kölcsönzött neki. Őt kicsit sem ejtette kétségbe, sőt gyakorta hangoztatta, hogy előtte sem volt jóképű, vagyis sokat nem ronthatott magán, amikor a roncsokra esve ért talajt. Viszont a mosolyával és kivillanó hófehér fogaival bárkit levett a lábáról, ha úgy akarta.

Az öccse, Roland, Francesca mellett ült. Természetében és megjelenésében csak kevéssé hasonlított Alberthez. Egy év híján elérte a harmincat, ám ha valaki tüzetesebben megnézte, messze nem mutatta a korát. Magánéletében fiatalabbnak, míg a hivatásában idősebbnek látszott. Az apja nyomdokain haladva két éve tanított történelmet Cambridge-ben és sokak szerint tehetséges trónkövetelőnek bizonyult. Nagyívű karrier állt előtte, amit a jól csengő név birtokában tudatosan vállalt fel. Kiegyensúlyozott természetétől távol álltak Albert őrültségei, szívesebben áldozott a tudás oltárán. Rajongott a könyvekért és nem meglepő módon a régi térképekért, melyekből mára figyelemre méltó gyűjteményt halmozott fel. Tudományos beállítottsága ellenére sem volt magányos farkas, szerette a társaságot, még ha a lécet magasra is helyezte. Sokat utazott, moziba járt, továbbá imádta a dél-amerikai táncokat. Mérsékelten konzervatív elveinek megfelelt, hogy két éve udvarolt egy lánynak, akit Edgar boldogan látott volna már a családban.

Casey a vacsora folyamán szakmai vitába keveredett Rolanddel, noha láthatóan egyikük sem vette a szívére az egyet nem értést. Nem úgy Millicent, Edgar legidősebb gyermeke, aki ostoba és felesleges kommentárjaival ismételten a figyelem középpontjába verekedte magát. Francesca némaságba menekülve szemlélte a jelenetet. Az első perctől, hogy megjelent Edgar életében, kiengesztelhetetlen ellenségre lelt Millicentben és ahogy teltek az évek, a helyzet mit sem változott.

Millicent nem titkolta az ellenérzéseit, eleinte szívesen hangot is adott nekik, ami idővel kezdett Edgar idegeire menni. Sokáig tűrt, míg egy napon mindenki füle hallatára kijelentette: – Vagy észhez térsz, lányom, vagy többé be ne tedd a lábad a házamba. Legalább egy füst alatt megszabadulok a neveletlen kölykeidtől is. Edwardot viszont néhanapján küldd el hozzánk, szeretem az értelmes embereket.

A megalázó figyelmeztetést követően Millicent látszólag megzabolázta az indulatait, legalábbis az apja jelenlétében. Ám a színfalak mögött Francesca továbbra sem kapott egyetlen kedves szót sem tőle. Holott Millicent az irányába tanúsított minősíthetetlen viselkedés dacára sem volt kellemetlen személyiség. A családja rajongott érte, szerető anya és jó feleség volt. Társaságban szórakoztató beszélgetéseket lehetett vele folytatni, udvariasan és empatikusan nyilatkozott az élet nagy kérdéseiről, viselkedése minden tekintetben makulátlan neveltetésre utalt. A tágabb családi kör azonban mindebből keveset tapasztalhatott. A fivéreivel szemben nem egyszer kifejezetten támadóan lépett fel. Gyanítható módon kisebbségi érzés is gyötörte ennyi tehetséges és szakmai vonalon sikeres ember között, miközben ő világéletében elkényeztetett lány, majd agyondédelgetett feleség maradt. Ha azonban ezt az eszébe juttatták, kibírhatatlanul viselkedett.

Edward Keilly, Millicent férje, hűségesen kitartott nem éppen könnyű természetű hitvese mellett.

Kedves, kulturált és visszafogott emberként nem tartogatott meglepetéseket. Higgadt volt, kiszámítható, jellemvonásai szilárdak, ezeket a tulajdonságait mind hivatásában, mind azon kívül következetességgel kamatoztatta. Bár a szüleitől kiterjedt földbirtokot örökölt Essexben, saját anyagi biztonságát is fiatalon megteremtette. Tervező-mérnöki és építő vállalkozása jövedelmező üzletnek bizonyult. Többek között az ő hathatós segítségének, illetve odaadásának volt köszönhető, amiért Ashen House a tűz után újjászülethetett, méghozzá varázslatosabb formában, mint amilyen előtte volt. Ezzel a tettével Edgart örökre lekötelezte.

– Nem szívesen mondom ezt, Millie – meredt Roland a nővérére a desszert felett, miközben Francesca tisztán leolvasta az arcáról a düh árulkodó jeleit. –, de amiről semmit sem tudsz, abba ne szólj bele!

Francesca várakozón tekintett Edwardra, ám nyomát sem látta, hogy a felesége pártjára készülne állni.

– Úgy veszem észre, ha valaki nem egy könyvmoly, mint a te fajtád, az már nem is gondolhat semmit!

– A jó régész nem könyvmoly – szögezte le Roland higgadt közönnyel. – Ami Casey-t illeti, ő jó régész, bitang jó, és veled ellentétben tudja, miről beszél. Igazam van, apa?

– Úgy bizony! – erősítette meg Edgar az elhangzottakat, miközben Casey és Francesca összemosolyogtak. – Bár jobban szerettem volna, ha a sivatag helyett inkább a kelta maradványoknak szentel annyi időt.

– Hohoó, Edgar! Azt vártam, hogy büszkébb lesz rám, amiért ennyi elvesztegetett év után újrakezdhettük a munkát, méghozzá a maga ásatásán! És a mindenségit, helyes volt az elgondolása, az egy kincsesbánya!

– De mégiscsak az arabusoké, nem a miénk.

– Ne figyelj Edgarra, Casey – szólt közbe Francesca békítőleg. – Morcoskodik itt, miközben roppant büszke rád, valld csak be, drágám.

– Bevallom – kacsintott Edgar Casey-re. – Ám ha már felforgatta az egész sivatagot és bekukucskált az összes homokszem alá, jöhet Skócia. Esetleg Írország, mit szól? Akadna ott is munka, éppenséggel ötleteim is lennének, kár, hogy én már kiöregedtem ebből a műfajból. Azaz a megvalósítás magára vár.

– Skóciában tudnék is segíteni – vélekedett Roland. – Ismerem a hivatalok útvesztőit.

– Meglátjuk – ígérte Casey. – Jövő nyárra végzek Szakkarában, talán utána.

– Csodálom, hogy ezzel a fehér bőrével kimerészkedik a napra – bókolt Millicent hamis jóindulattal a hangjában. Casey gyanakodva felnézett, ám hiába, mert a tüske a következő

mondatban bújt meg. – Bezzeg Francesca két nap alatt tetőtől-talpig vörös szeplő lenne, nemde?

– Valószínűleg – mosolygott Casey. – Noha nem ájulna el attól, hogy dolgoznia kell, nem kényeskedne a por vagy a piszok miatt és nem rohanna zuhanyozni öt percenként.

Millicent elvörösödött, a férfiak pedig összeszorított szájjal hallgattak. Mindenki ismerte Millicentet annyira, hogy elismerje, Casey nyilai egytől-egyig célba találtak. Albert szolidaritásból Francescára mosolygott, mielőtt asztalt bontott. – Edward, velem tartasz egy cigarettára?

– Menjünk – emelkedett fel Edward és együtt hagyták ott az asztalt.

Kimerészkedtek a hűvös esti levegőre és rágyújtottak. Ismeretségük kezdetétől megértették egymást, Albert többször is pénzt fektetett Edward vállalkozásaiba és eddig egyszer sem kellett megbánnia. A közös munka mindkettejüknek élmény volt. Ahogy elhaladtak a Pipázó kertre nyíló ajtaja előtt, odabent megpillantották a ház urát, Francescát, Casey-t meg Rolandot. Millicentnek a kínos jelenet után nyoma veszett.

– Francesca fantasztikus nő – sóhajtott fel Albert a francia kert irányába fordulva. – Millie viszont ahányszor csak itthon jár, pokollá teszi az életét.

– Bizonyos kérdésekben nem lehet befolyásolni, ha tudnád, hányszor megpróbáltam már. Soha az életben nem fogja megbocsátani, amiért Edgar jobb feleséget talált anyátoknál. Emellett azt gondolja, az örökségeteket is megkaparintaná.

– Óriási tévedésben él, mert Francesca nagyon gazdag családból származik és egyetlen gyerek lévén egyedül fog örökölni. Egy fontra sincs szüksége a McGowan-Ash vagyonból, azaz elvetetnie sem kellett magát. Millie az egyetlen, aki nem látja be, hogy a körülmények dacára ők ketten tényleg szeretik egymást. De beszéljünk másról. Mit szólsz ehhez a telekvásárlási botrányhoz Maidstone-ban? Nagy betli, mi?

A Pipázóban Edgar kérésére Roland itallal kínálta a hölgyeket, majd végül az apja után önmagát is kiszolgálta. – Megtanítottad főzni az öreg Alice-t, ezért örök hála neked, Francesca – mondta vidáman és az ízletes vacsorára visszagondolva feléje emelte a poharát. – Megjegyzem, rég itt volt már az ideje.

– Köszönöm, dolgoztam az ügyön – kacagott a ház asszonya.

– Talán ezentúl többet látunk erre, fiam – viccelődött Edgar.

– És engem is.

– Azt nem, Casey! Előbb fejezze be a homokozást a sivatagban és utána, ha már Skóciában kutakodik, akkor ismét ehet Alice kosztjából!

A társaság felderült. – Vénségére rabszolgahajcsár lett? – szólt vissza Casey színlelt haraggal. –

Úgy látom, mielőtt kiteszem a lábam Ashen House-ból, még kipréseli belőlem ezt az ígéretet, ugye?

– Hogy is volt ez? – nevetett Edgar Casey-re, aki keresztbevetett lábakkal ült a fotelban. –

Dolgozom rajta.

Roland a kandalló párkányára állította fenékig ürített poharát. Ő volt az egyetlen, aki állva maradt. Hórihorgas termetével a többiek fölé tornyosult, bár ez nem keltett benne új érzéseket.

Közel a hat láb négy inch-hez megszokta, hogy az emberek felnéznek rá. Egyébként maga sem volt tisztában azzal, ez az adottsága honnan ered. A McGowan-Ash klán férfi tagjai nem nőttek kiugróan magasra, se az apja, se Albert nem szárnyalták túl az öt láb tizenegyet, Millicent pedig még alacsonyabb volt. Ettől eltekintve sokan az apja fiatalkori másaként jellemezték, mert a gondos szemlélődő számos hasonlóságot fedezhetett fel köztük. Világosbarna haját rövidre nyírtan viselte, ugyanúgy hátrafésülve az arcából, jóllehet a természetes hullámok gyakran az őrületbe kergették.

Amióta tanítani kezdett, vékony bajusz sötétlett a szája felett és egy kis szakáll az állán. Az apja szavaival élve éppenhogy-csak-szakállt növesztett. A mutatós szőrzet állítólag öregbített rajta

valamennyit, amire egyelőre szüksége is volt.

– Noha a családi hagyomány szerint elkéstem a gratulációmmal, de azért szeretném felköszönteni az ünnepeltet – szólalt meg kihasználva a percnyi nyugalmat. Francesca meglepett arcára függesztette a tekintetét. – Tudom, hogy elég okos nő vagy ahhoz, hogy egyes családtagok lehetetlen viselkedéséből ne vond le azt a téves következtetést, hogy a többieknek se számítasz.

– Kedves tőled, Roland.

– Ez nem kedves tőlem, hanem őszinte. Tényleg, Francesca, fel a fejjel, Millie csak ugat, de nem harap – Edgar jót nevetett a megfogalmazáson. – Boldog születésnapot – fejezte be Roland a kis szónoklatot és egy fehér borítékot halászott elő a zsebéből. – Maradj csak – nyomta vissza Francescát a karosszékbe, amikor fel akart állni és megköszönni a gratulációt. – A legjobb kívánságaimmal, de azért, ugye, elmeséled, milyen érzés ennyivel harmincon túl?

– Te szemtelen – kacagott Francesca máris felbontva a borítékot. A többiek csendben várták, amíg végigolvassa a belőle előkerült levelet. – Roland! – kiáltott fel aztán elragadtatottan. – Ez a te műved? – ám a választ meg sem várva felugrott és megölelte. – Ó, mennyire hálás vagyok!

– Nem teljesen önzetlen ajándék.

– Akkor is csodálatos. Olvasd, drágám – Francesca átadta a levelet Edgarnak, aki lelkiismeretesen végigolvasta.

– Gratulálok, kedvesem – adta tovább az írást Casey-nek, miközben megcsókolta Francesca kezét.

– Nagyszerű előadás-sorozat lesz, semmi kétség.

– Nem tűnsz meglepettnek.

– Valóban nem. Egy ártatlan összeesküvés áldozata vagy. Roland elkotyogta, hogy az egyetem vendégelőadót keres egy ókori témájú fakultatív kurzusra és ő rád gondolt.

– És te nem ellenzed?

– Miért követnék el ekkora balgaságot?

– Cesca, hiszen te voltál a téma zsenije az egyetemen – jegyezte meg Casey, miközben visszasüllyesztette a levelet a borítékba.

– Pontosan így volt, erre a területre szakosodtál, ugyebár? Aztán arról se feledkezzünk meg, milyen segítséget nyújtottál ennek a hősnek itt – bökött Edgar a fiára. –, amikor meggyűlt a baja ezekkel a szoknyás rómaiakkal. Úgyhogy nem kérdés, te vagy a legalkalmasabb személy erre a feladatra. Amikor feleségül vettelek, lemondtál az álmaidról, én mégsem akarlak kalickába zárni.

Szépen elutazol Cambridge-be, lehengereled azokat a tudományoskodó alakokat, azután meg hazajössz.

– Edgar, ha tudnád, milyen boldog vagyok. És neked is köszönöm, Roland.

– A dolog egyetlen szépséghibája – vonta meg a vállát Roland. –, hogy az egyetemi dolgozószoba kérdése nem megoldott. Ezért arra jutottam magammal, hogy felajánlom a saját odúm felét, ott legalább az ajtón sem kell névtáblát cserélni.

Cleo a korai ebéd után pár perccel kopogott be Francesca szobájába. Mivel a ház már az esti partira készült, a szokásos menetrend jócskán felborult. Ennek részeként előbbre hozták az ebédet, hogy az utolsó előkészületekre bőven maradjon idő. – Igen? Történt valami?

– Igen, asszonyom. Miss Ivy, Miss Mimi és Miss Arianne megérkeztek. A professzor az udvaron fogadta őket.

– Csodálatos, máris lemegyek.

Francesca beleugrott egy könnyű ruhába és már sietett is le a vendégek elé. A behordott bőröndök és útitáskák a hallban sorakoztak, tulajdonosaik pedig az ajtó kitárt szárnyainak túloldalán, a kavicsos udvaron beszélgettek.

– Cesca! – kiáltott fel Ivy leplezetlen örömmel, amint megpillantotta őt és nyomban összeölelkeztek. Utána Mimi következett.

– Annyira vártalak titeket. Casey-vel találkoztatok már?

– Casey ebéd után leugrott St. Ivesba – nézett az órájára Edgar. – Lassan itt kell lennie.

– És Arianne? – pásztázta körbe Francesca a parkolót, melynek túlsó végében megpillantotta a lányt. Alberttel az oldalán derékig bújt egy ütött-kopottnak látszó kocsi motorházába.

– Csak nem karamboloztatok? – szaladt ki a száján, miután meglátta a kocsi horpadt és sérült elejét, amit valaki ügyetlenül próbált megóvni a széteséstől. Az irányjelző sárga buráját ragasztószalaggal erősítették a karosszériára, ám emellett még számos más sérülés is megmutatkozott.

– Nem semmi lélekvesztő – kuncogott Edgar a kocsi riasztó látványának hatása alatt, mire Ivy vidáman a karjába fűzte a sajátját.

– Ha annyira tetszik, veszek egyet magának is.

– Köszönöm, Ivy kedvesem, ez tényleg nagyvonalú ajánlat – Ivy ötlete felderítette Edgart, mégis elképedve ingatta a fejét. Semmi pénzért nem ült volna bele egy ilyen ócskaságba. – Akkor inkább a gyaloghintó.