részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Karen Swan: The Last Summer

Copyright © Karen Swan, 2022
All rights reserved.

borító design © Macmillan
borítóképek © Shutterstock

Hungarian translation © Simonyi Ágnes, 2023
© XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 326 0

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Laik Eszter
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Harrach Judit
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Laura Tinklnek, aki most már a történetünk része

Prológus

1930. június 21.

Szurdok-öböl, Szent Kilda-szigetcsoport

A három fiatal nő törökülésben ült a fűben, árnyékuk hosszan elnyúlt mögöttük az égbolt magasából lágyan rájuk vetődő napsugarak fényében. A lejtőkön bóbiskoló birkák egy szellő rebbenő csókjára vártak, s közben farkukkal a legelő kőfalával szemben árnyékot kereső legyeket csapkodták. Ez volt a nyár leghosszabb napja – az ég visszatartotta a lélegzetét, és a száraz hőség kifeszített fátyolként függeszkedett a fejük fölött. Az ujjaik egyszerre mozogtak, ahogy kihúzkodták a tollakat a madártetemekből, a tollforgók fehér pihéi százszorszépekként pettyezték a legelőt.

Flora a homlokára szorította a kézfejét.

– Ez nem fog hiányozni.

– Persze hogy nem. Eszedbe sem fog jutni – mondta Effie fanyar mosollyal. – Előkelő hölgy leszel a saját emeletes házadban, rúzsod lesz, és rádiód, és egyszerűen el sem hiszed majd, hogy valaha sirályhojszákat kellett kopasztanod.

Flora a képtől felvidulva illegette magát.

– El kell jönnötök látogatóba. James azt mondja, mindkettőtöknek lesz saját hálószobája, és minden alkalommal, amikor nálunk laktok, veszünk nektek egy új ruhát, és színdarabokat nézünk majd, és éttermekben fogunk vacsorázni…

Mhairi a homlokát ráncolta.

– Igazi éttermekben?

Effie elnevette magát.

– Bizony! Igazi helyeken, ahol megkopasztják és megfőzik neked a madarakat.

– Ó… Az biztosan kellemes.

– James azt mondja, Glasgow-ban egy hónapon keresztül minden este elmehetsz vacsorázni, és nem eszel kétszer ugyanazon a helyen. – Flora kisöpörte hosszú, sötét haját az arcából.

– Amennyiben tele a hasam, nem sokat törődöm azzal, mi van benne – vonta meg Effie a vállát.

Mhairi keze megállt, és a váratlan tétlenség megakasztotta a másik kettőt a munkában. Amikor felpillantottak, azt látták, hogy társuk ajkát harapdálva igyekszik visszatartani a könnyeit.

– Nyugodj meg, Mhairi! – sietett Flora megvigasztalni. – Minden rendben lesz veled.

– Hogy mondhatod ezt? Számomra nem ugyanaz a helyzet, mint számodra. Miután átkelünk, te mindent megkapsz, amire valaha vágytál. Én viszont mindent elveszítek. És ez ellen senki nem tehet semmit.

– Ahogy a közmondás tartja: a nyugodt vizet is fodrozhatja hullám, Mhairi. Más szavakkal, ott is történhetnek nagyszerű dolgok, ahol a legkevésbé sem számítunk rá – jelentette ki Flora. Hátrasimította Mhairi lángvörös haját, és megfogta a kezét. – Bíznod kell benne, hogy a boldogságod egy másik helyen vár rád.

Mhairi elrántotta a kezét.

– Folyton ezt mondod, de amit tőlem kérnek… az túl sok! – Szürke szeme szikrákat vetett, pedig nemigen volt hajlamos a mérgelődésre. Szelíd természetű, nyíltszívű teremtés volt, de még ez sem tudta meggátolni, hogy ennyire dühbe guruljon.

– Tudom. És én is dühöngenék. Megőrülnék a bánattól, ha engem sem várna ott senki és semmi – felelte Flora együttérzőn. – De te jobb ember vagy nálam. Te minden porcikádban jó vagy. Én pedig még felszínesen sem.

– Nem vagy te annyira rossz – tiltakozott Effie a szemét forgatva.

– Nem? Már attól kijövök a sodromból, ha a szél összekócolja a hajamat. Szitkozódom, ha beütöm a térdemet a templomban. Ha ez nem volna… – két keze közé fogta gyönyörű arcát – …már évekkel ezelőtt elhagytak volna.

Rövid csend támadt, aztán Flora lassan, huncutul elmosolyodott.

Mhairi önkéntelenül elkuncogta magát.

– Dehogyis hagytak volna! – korholta Florát, és szeretettel megpaskolta a térdét. – Rengeteg jó tulajdonságod van.

– Szép szörnyeteg vagyok – vitatkozott vele Flora, de szemlátomást a legkevésbé sem nyugtalanította a dolog. – Effie pedig egy kissé kócos, lenhajú vadóc…

– Hé! – tiltakozott Effie, akinek hosszúnadrágja eltakarta a seregnyi behegedt sebet a térdén és a sípcsontján, amelyeket a sziklákon kúszás-mászás közben szerzett.

– Te vagy köztünk a legjobb, Mhairi. Kizárt, hogy nem nyered el a jutalmadat. Már közeleg – jelentette ki Flora a szokott elszántságával. – Akkor is, ha egyelőre még nem látod. Hinned kell benne, hogy közeleg.

Mhairi szomorúan rázta a fejét, de erre már nem válaszolt. Flora szenvedélyessége általában még arról is képes volt meggyőzni őket, hogy az égbolt zöld, és az óceán fekete, ám Mhairi nem óhajtotta elképzelni a láthatatlan jövőt. Hiszen ő nem akart semmi mást, csak azt, ami már az övé. Azt, hogy bárcsak itt maradhatnának… Az útjuk azonban ki volt jelölve, és a dolgok kimenetelén nem lehetett változtatni. Egyikük számára sem.

– Ugyanez érvényes rád is.

Effie összerezzent, és elakadt a lélegzete, ahogy Flora élénk pillantása átvándorolt rá. Behunyta a szemét, úgy kívánta, bár igaz volna, de közben tudta, bármiféle boldog véghez többet kellene tennie annál, hogy fellép egy hajó fedélzetére. Nem az időbeli távolság vagy egy másik hely takarta el a jövője kilátását, hanem valami kimondhatatlannak a fenyegetése. Valami elképzelhetetlené. Állandóan a feje fölött lógott, akár valami himbálózó kasza, miközben a tőzeget vágta vagy az ágyásokat kapálta, vagy mint egy felhő, amely az álmaiba is bekúszott.

– Ott szabad leszel – jelentette ki Flora lelkesen.

Effie nyelt egyet, és bólintott; azt kívánta, bárcsak elhihetné ezt. Néhány percig egyikük sem szólalt meg. Még most is képtelenségnek tűnt, hogy ez a rémség megtörténhet velük az ő csendes, félreeső szigetükön, de idén nyáron minden megváltozott.

– Már csak néhány hét van hátra, de biztos, ami biztos, készen kell állnod – tette hozzá Flora. – Addig kell összeszedned mindent, amíg nem figyelnek rád.

– Tudom. – Effie lassan gyűjtögette be az elmúlt hetekben, amire szüksége volt, ügyelve arra, hogy ne egy helyen tartsa az apró lopások zsákmányait, hogy senkinek ne tűnjön fel a hiányzó kötéldarab vagy a rozsdás kés, amely előzőleg a szkiff fenekén hevert. Egyvalamire lett volna még szüksége, de tudta, hogy a szigeten az sehol sem található. – És már csaknem meg is vagyok, ha McGregor kapitány segít.

– Mikor akarja felszedni a horgonyt? – kérdezte Mhairi nyugtalanul.

Effie a lenyugvó nap felé pillantott, így becsülve meg az időt. Már lebukott a Mullach Bi sziklái mögé; talán még három órán keresztül világos lesz. De a kétórányi gyaloglással a sziget túlsó oldalára…

– Hamarosan. El is kell indulnom vissza. – Maga alá húzta a lábát, hogy felálljon, de előtte Flora megfogta a kezét.

– Mielőtt elmész…

Összekapaszkodva ültek kis körükben, az óceán robajának és az ökörszemek cserregésének szimfóniája zengett körülöttük.

– Tudom, hogy nehéz. Nektek kettőtöknek a legnehezebb. Két hónap múlva az életünk örökre megváltozik. Elmegyünk innen, és minden eltűnik, amit ismerünk. Az égvilágon minden. Valami jobb lesz, más talán rosszabb. De azt is tudom, hogy eljön az a nap, amikor visszatekintünk erre a pillanatra – ahogy ülünk a fűben, a hajunkban tollakkal, a lábunknál a madártetemekkel –, és valami még akkor is megmarad.

– Micsoda? – kérdezte Mhairi pislogva.

– Mi. Ez. – Flora még erősebben megszorította Effie kezét. – Mindegy, hová vet bennünket az élet, mindig is kildai lányok leszünk. Mama folyton azt mondogatja, hogy nem titok az, amit hárman tudnak, de a mi esetünkben téved. Mindig is csak mi fogjuk tudni. – Az ajkára nyomta az ujját. – Mi hárman… mint egymás nővérei. Igaz?

Mhairi bólintott, aztán Effie is; szokatlan gombócot érzett a torkában. Nem volt hajlamos az érzelgősségre, de most hevesen kavarogtak benne az érzelmek. Felállt, kihúzta magát, hajlékony teste olyan merev volt, akár egy bot.

– Visszajövök, amikor tudok.

Érezte a hátában az aggodalmukat, amikor elfordult, és nagy léptekkel elindult a hegygerinc felé. Szeretett volna a barátnőivel maradni. Szeretett volna úgy tenni, mintha még mindig egyszerűen csak kildai lányok volnának, és az élet, ha könnyű nem is, de legalább tisztességes volna. Csakhogy azok az idők elsüllyedtek más lemenő napokkal, és tudta, hogy a pillanat most azt kívánja tőle, hogy nézzen szembe a jövőjével. Florának igaza van, mint mindig: itt az apály. És a nyugodt vizet is fodrozhatja valami váratlan hullám.

ELŐTTE

Első fejezet

Egy hónappal korábban – 1930. május 13.

A tengerparton ugattak a kutyák. Az öregasszonyok megálltak a házak ajtajában, és erősen rosszalló arckifejezéssel lesték az öböl kanyarulatát. Kezdett beállni az apály; az egész nap haragosan fújó szél felkorbácsolta a hullámokat, és a madarak vígan keringhettek a légáramlatokon.

Effie nem mozdult el a tejkövön elfoglalt helyéről. Arcát Iona hasához nyomta, és kényelmes közömbösséggel töltögette meg a sajtárt. Tudta, hogy még húsz perc, mire egy hajó lassan araszolva megkerüli az óceánba nyúló földnyelvet, bár lehet, hogy ma, ilyen szél mellett, korábban sor kerül rá. Pityke nevű collie-ja – barna pofájú, egyik szeme körül fehér folttal – mellette ült, fülét hegyezve nézte a vizet, már várta a távolról idehajózó betolakodókat, bár el nem mozdult volna Effie mellől.

A lány magaslati ülőhelyéről figyelte a falubeliek mozgását. A fejőkarám a domboldal bő egyharmadánál terült el, és ő mindig is élvezte az onnan nyíló kilátást. Kedd volt, vagyis mosónap, és látta a fiatalabb nőket, akik a patakban feltűrt szoknyában állva sikálták a vászonneműket, és közben beszélgettek. Nem örülnének, ha a lepedőik akkor lobognának a szélben, amikor jönnek a látogatók. Egyetlen turistahajó érkezése sem volt betervezve erre a hétre, de ha egy vonóhálós halászhajó fut be, az nem olyan rossz; a legtöbb kapitánnyal jó barátságban voltak.

Megalázónak tartották, hogy a fehérneműjüket idegenek előtt szárítsák – ezt komolyan vették a faluban, ahol a magánszféra amúgy pusztán fogalom volt. Már a hely fekvése is azt vonta maga után, hogy a szurdok jóformán bármely pontjáról bárki láthatta a falubeliek jövés-menését; olyan alakja volt, mint egy fenyőtoboznak, a domb kétharmadánál körös-körül sima, de meredek lejtőkkel, ezek magas sziklákhoz vezettek fel, amelyek a többi oldalon éles, meredek szögben ereszkedtek le a robajló óceánhoz. A délkeleti szegletben a sziklák csak lehajlottak, akár a tejesedény csőre, s könnyedén futottak le a kavicsos tengerpartra. Sehol máshol nem lehetett partra szállni a szigeten, csak itt. Az óceán viharosan háborgott, de szerencsére a szomszédos sziget, a Dún – amelyet egyetlen, csontos ujjra emlékeztető szikla alkotott – csaknem összeért Hirta partjaival, természetes hullámtörő gátat hozva létre ezáltal, és biztonságos kikötővé tette a Falu-öblöt az Észak-Atlanti-óceán tajtékzó szürke vizében. Egyik-másik vihar során akár húsz hajó is menedékre lelt ott.

A biztos révbe érő vonóhálós halászhajók személyzete, a bálnavadászok és a tengerészek mind ömlengve beszéltek a félkörben húzódó, magas hegyek között meghitten megbúvó, barátságos falu látványáról, ahol kémények pöfékelnek, és olajlámpák pislákolnak. A szorosan egymás mellett álló szürke kőházak – köztük az 1860-as évek óta folyamatosan elnéptelenedő, régebbi, hagyományos feketeházakkal – legyezőszerűen sorakoztak az öböl keleti oldalán, amelyet egy erős kőgát szegélyezett. A magas hegygerincekről lepillantva úgy festettek, mint egy fűrész fogai. Egy óriás fogai – mondogatta valaha Effie édesanyja.

A fekvése folytán a falu kitűnő védelmet nyújtott a szelek ellen, amelyek olyan sebességgel süvítettek le a lejtőkön, hogy sziklákat emeltek fel, és letépték az acéltetőket a kőfalakról (legalábbis addig, amíg a sziget ura, a MacLeod klán feje, Sir John MacLeod fémhuzalokkal oda nem rögzíttette őket).

Az utca – mert csak egy volt – egy széles, füves ösvényt alkotott a házak és egy alacsony, vastag, kövekből rakott fal között. Ez volt a szigeti élet dobogó szíve. Az emberek itt gyűltek össze a széltől védve, és ahol szép napokon sütkérezhettek a napfényben. Az öregasszonyok az ajtóik előtt ülve kötögettek és fontak; a gyerekek a fal mellett futkostak, a tehenek pedig időnként átbiccentettek fölötte. A férfiak minden reggel az ötös és a hatos szám előtt találkoztak napi tanácskozásukra, amelynek során meghatározták és kiosztották a feladatokat; teaidő után pedig a falu lakói végigbandukoltak az utcán, hogy felcsipegessék a szomszédaiktól „az esti híreket”.

A házak túloldalán hosszú, keskeny parcellák húzódtak, amelyek lefutottak a partra. A falubeliek itt vetették el a krumplijukat az árkok közé helyezett burgonyaágyásokba, itt teregették ki mosott ruháikat, és itt hagyták áttelelni kevéske jószágukat. A nyári hónapokban a teheneket a termőföldet a sovány legelőtől elválasztó gát mögött tartották, míg a számos birkát a sziget másik oldalán, a Szurdok-öböl legelőin legeltették. A Falu-öböltől egy magas hegygerinc, az Am Blaid választotta el Szurdok-öbölt, amely csigavonalban ereszkedett le egy meredeken lejtő tengerszoroshoz. Ott nem volt említésre méltó tengerpart, mivel az észak felől érkező hullámok könyörtelenül háborogtak, és bár a falubeliek szükséghelyzetekre tartottak ott egy szkiffet, a kihajózás és a partra szállás csak azon ritka alkalmakkor volt lehetséges, amikor az uralkodó széljárás megváltozott, és az óceán egészen elcsendesedett.

Iona abbahagyta a rágcsálást, és ingerülten megrándult. Effie, nem zavartatva magát, lenyúlt a halomnyi réti lóromért, amelyet felfelé jövet szedett, és szó nélkül adott az állatnak még egy keveset. A tehén elégedetten sóhajtott egyet, Effie pedig folytatta a fejést. Ez volt a szokásos reggeli rutinjuk, mind a ketten hozzászoktak szelíd ritmusához.

Néhány pillanattal később, amikor a sajtár már csaknem megtelt, Effie felegyenesedett, és megpaskolta Iona horpaszát.

– Rendes lány vagy – mormolta, miközben felállt a tejkőről, és végignézett a lejtőn. Ahogyan jósolták, egy szlúp orra bukkant fel éppen Dún szigetének az óceánba nyúló csücskénél.

Effie élénken figyelte, ahogy a hajó hangtalanul besiklik az öböl ölelésébe, horgonyt vet, és bevonja a vitorlákat. Tehát nem vonóhálós halászhajó. Az asszonyok nem lesznek boldogok. Ez a hajó három karcsú árbócával és alacsonyan ívelt törzsével rafinált alkotmány volt, amely sokkal inkább előfordul a Franciaország partjainál hullámzó azúrkék vizekben, mint a távoli Hebridáknál.

– Barát vagy ellenség?

Ez a kérdés visszhangzott körbe a kalderában, a már nem működő vulkán kráterében.

A legénység innen egyelőre megannyi fekete pontnak tűnt, de Effie látta, hogy a helybeliek már készítik a dingit; a férfiaknak erőteljesen kell majd evezniük a partnak csapódó hullámok ellenében. A szlúp fedélzetén érkező utasok rossz napot választottak a vitorlázásra. A nyílt víz bizonyára úgy dobálta őket, akár egy parafa dugót, és noha a Dún megléte segítség volt a nehéz helyzetben, önmagában nem jelentett könnyű odajutást; a délkeleti szél az öböl általában védett vizét tajtékossá és zavarossá tette, mintha egy boszorkány üstjében fortyogott volna, és nem volt rá semmiféle garancia, hogy partra tudnak majd szállni.

Csupán egyvalami volt biztos: ha a férfiak képesek kikötni, a nagy hullámzásban senki sem marad száraz, és a falusiak tudták ezt. A kéményekből máris szürke füstcsíkok kígyóztak elő, az emberek ki-be rohangásztak a körívben sorakozó, alacsony házikókból, amelyek az öböl körül mosolyogtak, aztán bevitték a mosott ruháikat, felsöpörték a padlót, cipőt húztak, és feltűnő helyre tolták a rokkájukat, hogy a látogatóik megcsodálhassák.

Valamennyien ismerték a gyakorlatot. A turisták kiszolgálása szép csendben kifizetődő mellékfoglalkozássá vált. A helybeliek élelmezését nem segítette ugyan – mivel a szigeten egyetlen árva bolt sem volt, magán Hirtán a pénznek kevés hasznát vették –, arra azonban alkalmas volt, hogy megkérjék az ismerős kapitányokat, hozzanak nekik csemegéket a következő jövetelükkor, esetleg a bevételből kicsit többet tudtak törleszteni az intézőnek, amikor a bérleti díjakat jön beszedni. Vagy Flora megvehetett egy élénk színű rúzst, amit egyszer az egyik tehetős hölgylátogatón látott – jóllehet a zsákmányt csupán a háromszáz birka csodálhatta meg rajta, amelyeket nyáron a Szurdok-öbölben legeltetett.

Egyik falubeli sem értette egészen, hogy a világ úgy általában véve miért érdeklődik irántuk, de a postamesternek, Mhairi édesapjának, Ian McKinnonnak azt mondták szárazföldi kollégái, hogy náluk mostanában egy Szent Kilda-i bélyeggel ellátott levelezőlapot kívánatosnak, mi több, értékesnek tartanak. Az ő életmódjukat, magyarázták nekik, a világ többi része egyre sebesebb iramban hagyja maga mögött. Az iparosodás azzal járt, hogy a társadalom gyorsabb tempóban változott, mint az évszázadok során bármikor, ők pedig egy letűnt kor élő emlékeivé, kuriózummá váltak. Egyesek talán sajnálták őket, ám a Szent Kilda-iak fütyültek az együttérzésre. Megtanulták előnyükre fordítani a dolgokat – és ebben Effie élen járt.

Felemelte a sajtárt, és elindult lefelé a lejtőn, le sem véve szemét a fekete pontokról, ahogy átszálltak egyik himbálózó hajóból a másikba. Tudta, hogy miután megszáradnak, és kiheverik a hullámzást, műsort akarnak. Ő meg is fogja adni nekik.

Tartalom

Prológus

ELŐTTE

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

UTÁNA

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0