© Nagy Koppány Zsolt, 2025

A szerző a mű megírása idején a Petőfi Irodalmi Múzeum Térey János-ösztöndíjában részesült.

Borítóterv

Oláh Gábor

© Hitel Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Felelős szerkesztő Tornai Szabolcs

Szöveggondozó Rusznák György

Tördelő Szabó Eszter

ISBN 978-615-7071-45-2

www.hitelkonyvkiado.hu

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette és forgalmazza

www.ekonyv.hu

ELSŐ RÉSZ

Ezeket a hegyeket nem ismerte.

Sűrűbbek voltak, súlyosabbak és nehezebbek; lélegzetet is alig kapott, amikor felriadt, oldalra pillantott, és meglátta őket. Körös-körül sötétség, csak a busz műszerfalának fényei világítottak halványan – kéken –, de még ahhoz is nyújtózkodnia kellett, hogy odáig ellásson.

Erzsébetre nézett: a hideg szélvédőnek dőlve aludt, feje lehetetlen pozícióban előrebicsaklott, ebből holnapra komoly nyak- és fejfájás lesz, édesem, gondolta szomorúan. Majd valaki megmasszíroz, vagy ha nem, magától is elmúlik. Csak több idő kell hozzá.

Elgondolkodott, miért hideg a busz szélvédője még nyáron is, és kissé szégyellte magát, amiért addig előzékenykedett ravaszul Erzsébetnek, amíg a lány ült az ablak mellé; ő ugyanis gyerekkora óta gyűlölte a kíméletlen, zord és egykedvű ablakokat – pontosabban csak tartott tőlük –, amint unottan, amolyan „én itt sem vagyok”-pofával átengedik magukon a világot.

Megsimogatta Erzsébet karját, mire a lány összerezzent (De miért? Verik ezt, vagy miért?, suhant át a gondolat az agyán), majd megpróbálta feltérképezni ezt a bizonyos világot. Persze a szurokszerű sötétség egyáltalán nem segített benne, pláne hogy már érzetre is baj volt a hegyekkel.

Kihajolt az ülésből, és előrenézett a hájas és ideges, rosszkedvű sofőr irányába, hátha a fényszórók mégiscsak megvilágítanak valami ismerős útmenti tájrészletet. Terepelem, mondta magának, és kényszeredetten elmosolyodott.

De semmi.

A sofőr ideges volt, és rosszkedvű, és ami a legfurcsább, nem volt váltótársa.

Pedig annyi a buszbaleset mostanában, hogy immár törvény írja elő, gondolta, hogy mittudomén hány óránként aludniuk kell, vagy legalábbis cserélniük. Milyen fura és szomorú, hogy ilyen kevés dolgot tudok pontosan. Inkább csak megérzéseim vannak. Na, majd otthon kikeresem a KRESZ-ből. Vagy valahonnan.

*

– Márton András… – mondta (a munkájától) viszolygó és (éppen ezért) sietős hangon a sofőr, és mikor kivált a tömegből, intett neki, hogy igyekezzen a csomagjával, aztán fel a buszra.

– Hova pakolhatok?

– Az út felőli részbe.

– De leszállásnál könnyebb lenne, ha itt volna a csomagunk. Mellesleg ketten vagyunk.

– Igen, igen, Váli Erzsébet, huszonkettes és huszonhármas. És hát, mint látja – a sofőr kövér arcán látszott, hogy afféle metsző iróniát kíván gyakorolni –, ide nem pakolhat… merthogy nincs nyitva!

András megtanulta korábbi utazásai során, hogy buszsofőrökkel nincs vita; a buszsofőr élet és halál ura. Gyermekkorában a naponta egyszer és akkor is kiszámíthatatlan időpontban közlekedő távolsági busz lefékezett a nagymamája falujának megállójában, a sofőr kiállt az ajtóba, a lépcső tetejére, és a busz körül tolongó emberek közül kiválogatta, kiket hajlandó elvinni. Mint valami őrült orvos a rámpán vagy perverz vadász az éjszakai városban.

Ez a sofőr is ilyen volt. Hiába változott valamennyit a világ, az arca kelletlen volt, és kellemetlen, mint az eldőlő könyv hangja, és András tudta, ha sokat okoskodik, a végén szó nélkül otthagyják, és várhat egy teljes napot, amíg újra indul busz hazafelé, így hát engedelmesen megkerülte a járművet, és begyömöszölte a táskáját. A kis hátizsákját azonban magánál tartotta, és mindegyre megtapogatta, érzi-e a dobozt. Meg a babát, persze. Megvoltak, hova tűntek volna? De akkor is, az ilyesmi idegesítően automatikus mozdulat lesz, méghozzá elég hamar.

Erzsébet közepes méretű táskáját is begyömöszölték, majd visszasétáltak a várakozók közé; nem voltak sokan, talán félbusznyi ember, félkörben álltak és idegesen toporogtak a busz ajtaja közelében, utazni jó kaland, csak nem ezzel a járattal, és nem haza. András örült, hogy nincsenek sokan, mert már idefelé jövet attól reszketett, hogy ismerősbe boltik. Oké, hogy két várossal korábban száll majd le, de ha valaki meglátja itt Erzsébettel, magyarázkodhat, á, még belegondolni is szörnyű.

Amikor tehát a buszállomásra értek, szétváltak: András előrement, és körülkémlelt az utasok között. Nem volt köztük ismerős, a legtöbben feszülten cigarettáztak, alig beszéltek, befelé néztek.

Intett Erzsébetnek, hogy jöhet, majd kissé távolabb a busztól, egy satnya városi fa alatt megálltak, és bár ölelkezni nem mertek, hosszan nézték egymást.

– Csodálatos volt, köszönöm – kezdte András, bár érezte, hogy ez erőtlen és közhelyes indítás.

Erzsébet zaklatott volt, és rosszkedvű.

– Igen, az. De ha nem maradhat így, tudod… ennek így… hát nem az, hogy semmi értelme… de sok értelme nincs.

– Haza kell mennem, mondtam. De megígértem, hogy amint lehet, ismét eljövök.

– Persze… amint lehet, ugye? Aztán valahogy soha nem lehet majd.

– Erzsi… – András kinyújtotta a karját, esetlenül és körülkémlelve. Erzsébet figyelmét nem kerülte el az óvatos körbenézés, és bár ismerte az okát, meg ha objektíven megvizsgálta a dolgokat, maga is csak támogatni tudta az óvatosságot, bosszúsan és csalódottan eltolta magától András kezét.

Ekkor kezdte a névsorolvasást a dagadt sofőr, jobbkor nem is kezdhette volna.

Felszálltak. Az üléseik a busz derekánál voltak, előttük és mögöttük már ott szuszogtak és bűzölögtek páran, pedig a busz szaga önmagában sem volt túl kellemes. Egy kisebb csoport – három fiatal, izmos férfi – még nem akart felszállni, kisebb vita alakult ki köztük és a sofőr között.

– Ezt még elszívjuk! – kiabálta a legmagasabb, és felemelt egy szál, majd egy doboz cigarettát.

– Ezt pedig megisszuk! – lendítette a magasba vodkásüvegét egy idősebb, köpcös alak, mire mindhárman fel-felhorkanva röhögni kezdtek, leghangosabban a pattanásos fiú, aki zihálva lélegzett, és egyenként megbámulta a tömegben várakozó nőket, szépeket, csúnyákat egyaránt.

A buszsofőr nem vitatkozott, egyszerűen beindította a motort, és üresbe tett sebváltóval gázolt egy öblöset, mire a legények mégiscsak eldobták a cigit, szatyorba süllyesztették az italt, és káromkodva, vonakodva felszálltak. András – maga sem értette, miért – megkönnyebbült, mikor látta, hogy egészen a busz hátuljában rendezkednek be, jó messzire tőlük. Ketten máris végignyúltak a hátsó üléssoron, és csöndben iszogattak, a fiú izgatottan járt előre-hátra a buszban, és igyekezett mentében hozzádörgölőzni a női utasokhoz, akik iszonyodva húzódtak el dohos szagot árasztó, ide-oda csapódó bőrkabátjától. Bőrkabát nyáron? Valami nincs vele rendben, a tekintete is eszelős, nyugtázta András, és ezért is ajánlotta fel Erzsébetnek az ablak melletti helyet, legalábbis ezzel vigasztalta szégyenkező önmagát, némileg összezavarodva az ok és az okozat sorrendje között. Meg persze hogy ne érjen a fejem a hideg ablakhoz, gondolta aztán szomorú kajánsággal.

De ezeket a hegyeket tényleg nem ismerte.

Már tíz perce figyelte nagy koncentrációval és szinte megkövülten az utat meg a sápadt fényszórók halványan derengő csóvájában eléjük vetülő tájat, és immár teljesen biztos volt benne, hogy itt még sosem járt.

Az nem létezik, gondolta, ezeknek a buszoknak kötött útvonaluk van. Nem mászkálhatnak csak úgy, keresztül-kasul a határon és a hegyekben. Megsimogatta még egyszer Erzsébetet, megigazította rajta a kardigánt, amelyet akkor terített rá, mikor a nyárvégi est leszállt, majd ő is elszenderedett.