A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Claire Contreras: Because I Need You (Sins & Deceit, #2), 2022

Fordította
LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Szétválasztva (Szövevényes szerelem 1.), 2021

Összekötve (Szövevényes szerelem 2.), 2021

Vágyaim ura (Kékvérűek 1.), 2022

Álmaim hercege (Kékvérűek 2.), 2022

Szív és tánc (Tiltott vágyak 1.), 2023

Copyright © 2022 by Claire Contreras

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Bosznai Gábor

Tördelés: Nagy Tamás

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-55-3

ELŐSZÓ

Kedves Olvasó!

Általában nem szoktam érzékenységre való figyelmeztetéseket írni, de nem azért, mert szerintem nem fontosak, hanem azért, mert engem nem sok dolog kavar fel, így sosem tudom biztosan, hogy mit írjak. Most viszont úgy érzem, muszáj előre szólnom, hogy ebben a könyvben szó lesz megerőszakolásról. Maga az esemény nincs leírva, de beszélnek róla.

Remélem, ugyanúgy élvezed ezt a könyvet, ahogy én szerettem írni!

Puszi,
Claire

A legelső csapatomnak, akik gondolkodás nélkül elfogadnak bármit, amit írok.

A BookToknak, amiért megújította az írás iránti szenvedélyemet három rendkívül nehéz év után, és bárkinek, aki valaha is úgy érezte, hogy nem tartozik sehová.

1

ISABEL

Az elmúlt tíz nap összemosódott. Úgy éreztem, mintha egy olyan erő döntött volna le a lábamról, ami túl nagy ahhoz, hogy elviseljem. Nemcsak az apám elvesztése volt a probléma, hanem az a szörnyű körülmény is, ahogyan történt. Amikor ez a nagy erejű ember egyszer csak a szemem láttára összeesett a konyhában, miután elmondott egy viccet. A kórházba vezető út döbbenetes volt, nélküle hazajönni pedig még inkább. Az orvos azt mondta, „elment”, aztán egy ideig magamra hagyott vele. „Nagyon sajnálom. Az édesapja elment.” HOVA MENT?, kérdeztem tőle vádlón. HOVA MENT? Tudtam, hogy lehetetlen válaszolni erre a kérdésre, képtelenség bármit is mondani anélkül, hogy az ember ne mélyedne jobban bele az egzisztencializmusba és a vallásba, én azonban sokkal szívesebben mélyedtem volna bele mindkettőbe, minthogy elengedjem az apámat. Még nem készültem fel rá, és válaszokat akartam. Az ezt követő napok még ködösebbek voltak. Szerencsére az apám részletes instrukciókat hagyott a temetésére vonatkozóan a szertartástól kezdve a koporsón át a sírhelyig. Hálás voltam az előrelátásáért, mert még sosem kellett temetést szerveznem, és azt sem tudtam volna, hol kezdjek hozzá.

Maga a temetés még több kérdést és még több összemosódott emléket hozott magával. Számítottam rá, hogy az alkalmazottai eljönnek, de arra nem, hogy több mint ötven sötét öltönyös férfi lesz ott. Marcona, kemény emberek. Néhányat megismertem, ők voltak az apám szobafestő cégének alkalmazottai. A többi viszont idegen. Mindegyikük megszorította a vállam, amikor elment előttem, és mondott valamit. Én egész végig Williambe kapaszkodtam, leginkább a zakója ujjába temettem az arcom, és hálás voltam, hogy nem vagyok teljesen egyedül. A barátomnak is sok gondja volt, de félretette őket, hogy ott legyen mellettem aznap.

Később megkérdezte, hogy kik voltak azok az emberek, én viszont nem tudtam, mit feleljek neki, ezért csak megvontam a vállam. Még sosem láttam őket. William nem mondott rá semmit, de ragaszkodott hozzá, hogy repüljek vissza vele New Yorkba. Én mondtam, hogy nem tehetem, mivel még el kell intéznem, mi legyen az apám hagyatékával. Elvégre én vagyok az egyetlen hozzátartozója. Ha én nem csinálom meg, akkor ki? Nem sokkal azután, hogy Will visszament New Yorkba, kaptam egy telefont az apám ügyvédjétől – azt sem tudtam, hogy volt ügyvédje –, aki megkért, hogy menjek be az irodájába, és ott majd felolvassák nekem a végrendeletét. Tekintve, hogy az apám egy kis szobafestő céget vezetett, és egy szerény, háromszobás lakásban élt, el sem tudtam képzelni, mit hagyhatott rám. A házat nyilvánvalóan. Talán még a régi, piros Ford furgonját is, de egyikre sem volt szükségem. Csak őt akartam visszakapni. Azt akartam, hogy bepótoljuk azt a sok elveszett évet, amíg ő Chicagóban dolgozott, én pedig először Miamiban, aztán New Yorkban éltem a nagymamámmal. Sok-sok éven át csupán néha látogatott meg hétvégente ahelyett, hogy nap mint nap jelen lett volna az életemben, ahogy szükségem lett volna rá. És csak nemrégiben kezdte bepótolni azokat az éveket. Elkezdett egyre többször meglátogatni, és azt kérte, hogy én is többször menjek el hozzá. Már öt napja voltam Chicagóban, amikor megtörtént a baj. Azt terveztem, hogy egész nyáron itt maradok, mivel az iskolában nyári szünet volt. Most pedig elment. Csak így. Próbáltam visszatartani a szememet égető könnyeket.

– Isabel Bonetti.

Visszazökkentem a jelenbe, amikor meghallottam a nevemet. Nagyot nyeltem, felálltam, és követtem a nőt egy konferenciaterembe. Egy pillanatra megálltam az ajtóban, és benéztem a helyiségbe. Az asztalnál egy öltönyös férfi és egy kosztümös nő ült. Mindketten a terem túlsó végében, és furcsán együttérző mosoly ült az arcukon. Persze hamis. Amellett, hogy egy általános iskola felső tagozatában tanítottam, a jelenlegi – és az eddigi legfiatalabb – polgármesterrel jártam. Hozzá voltam szokva, hogy seggfejekkel kell egy helyiségben lennem. Ez a terem azonban valahogy más volt. Itt valami nyugtalanító feszültséget éreztem, mintha mindketten tudták volna, hogy fogalmam sincs mindarról, amit készülnek elmondani nekem.

– Köszönöm, hogy eljött, Ms. Bonetti – szólalt meg a férfi. – Végtelenül sajnálom az édesapját!

Elismerően bólintottam. Képtelen voltam egy újabb embernek szavakkal köszönetet mondani a részvétnyilvánításért, de nem is kellett megtennem. Egyáltalán nem is kellett volna itt lennem. Félresöpörtem az érzést.

– Biztos vagyok benne, hogy túl sok ez most önnek – mondta a nő.

– Nem tudom, mivel állok szemben, szóval még nem tudom eldönteni, vajon túl sok-e. – Odamentem hozzájuk.

– Dave Hunt vagyok – mutatkozott be a férfi. – Ő pedig Parker Evans. – Mindkettőjükkel kezet fogtam.

– Azért vagyunk itt, hogy segítsünk önnek, megkönnyítsük a dolgát, és válaszoljunk minden kérdésére. Szeretnénk ezt az egészet a lehető legkönnyebb és legkevésbé fájdalmas módon intézni – folytatta Dave, miközben Parker mosolygott.

– Egészen pontosan miben akarnak segíteni, és mit akarnak megkönnyíteni nekem? – kérdeztem, majd leültem az egyik székre, amire rámutattak.

– Az édesapja vagyonának kezelését, a végrendeletének felolvasását és a rengeteg papír aláírását. Ilyesmiket – válaszolta Parker.

– El sem tudom képzelni, mit hagyhatott rám. Az apám házakat festett, ebből élt.

– Lássunk inkább hozzá! – Dave megköszörülte a torkát, és idegesen fészkelődött a helyén.

Az első három percben elmondták, milyen hatalmas összeget hagyott rám az apám. Tíz perc elteltével értesültem az ingatlanjairól. Az ezt követő fél órában pedig még több papírt kellett átnéznem. Alaposan elolvastam mindegyiket, miközben tudtam, hogy vagy meg kell kérnem Williamet, hogy nézze át őket, vagy nekem is fel kell vennem egy ügyvédet. Nem mintha nem bíztam volna az apám ügyvédjeiben, de láttam, hogyan intézi Will az üzleti ügyeit, és neki mindig rendelkezésére állt egy ügyvéd, ezért úgy gondoltam, talán nekem is ezt kellene tennem a biztonság kedvéért. Ez az egész túl sok volt ahhoz, hogy felfogjam, nem beszélve arról, hogy meg is kellett volna értenem. A jelek szerint az apámnak mindenhol voltak ingatlanjai. Nemcsak házak, de raktárak is. Chicagóban, New Jersey-ben, Rhode Islanden, Brooklynban és Miamiban. Nagy levegőt vettem, majd folytattam a papírok átnézését, amikor a tekintetem egy házassági anyakönyvi kivonatra tévedt. Az apám nős volt? Ez meglepett. Felnéztem Dave-re, aki a tollát rágcsálta. Parker felállt, és kimentette magát.

– Az apám megnősült? – kérdeztem összezavarodva.

– Igen. És elvált. Azok a papírok is itt vannak.

– Ó! – A házassági anyakönyvi kivonaton ott állt, hogy jóval a születésem előtt feleségül vett egy nőt, akinek a nevét nem ismertem. Ránéztem a válás dátumára. Akkor körülbelül tizenkétéves voltam. Ezek szerint húsz éven keresztül volt egy felesége, akiről még sosem hallottam? Egyre jobban ráncoltam a homlokom. Aztán ismét felpillantottam. – Ennek semmi értelme. Esetleg ez csak egy megállapodás volt, mondjuk a zöldkártya miatt vagy ilyesmi?

– Nem. – Dave megrázta a fejét. – Ez a nő valóban a felesége volt. Viszont az apja az ön anyjával volt együtt… tudja. Sajnálom.

Leesett az állam. Ismét ránéztem a házassági anyakönyvi kivonatra és a válási papírokra. Az anyám a szeretője volt? És akkor én mi voltam? A szerelemgyereke? Hangosan suttogtam a szavakat, és éreztem, hogy ismét könny gyűlik a szemembe, de nem engedtem kicsordulni őket. A gyermekkorom enyhén szólva is zűrös volt a szüleim se veled, se nélküled kapcsolata és a költözés miatt, az anyám és a nagyanyám azonban egy ideig viszonylagos stabilitást tudott biztosítani az életemben. Tizennégy éves koromban költöztünk New Yorkba, és azonnal bedugtak egy menő elit iskolába, ahol hírességek és politikusok gyerekeivel jártam egy osztályba. Itt ismerkedtem meg Will-lel a végzős évemben. A középiskolában viszont még nem jártunk együtt. Nem is volt semmi kapcsolat közöttünk egy évvel ezelőttig, amikor újra találkoztunk egy tanári ebéden, amelynek ő volt a házigazdája. Én nagyon sokszor megkérdeztem az anyámtól, hogy engedhetjük meg magunknak ezt az iskolát, mire ő rám kiabált, hogy ne faggassam annyit, inkább legyek hálás, hogy oda járhatok. Így hát nem kérdeztem többet. Ha szerelemgyerek voltam, akkor a nagymamám, akivel a legtöbb időt töltöttem, csak elszólta volna magát néha, vagy elmondta volna különösen valamelyik kirohanása közben, amikor arról papolt, hogy meg sem lett volna szabad születnem. Az ember azt hihetné, legalább az ilyen tőrdöfésekbe belecsempészhette volna legalább.

Törtem a fejem, próbáltam visszaemlékezni bármiféle elszólásra, de nem jutott eszembe semmi. A szüleim udvariasan bántak egymással, amikor találkoztak. Az anyám sosem mondott semmi rosszat az apámról, és ez fordítva is igaz volt. Anya idejét amúgy is teljesen lefoglalta a munka és a randizás. Így nem sokszor került szóba a kapcsolatuk. Azt viszont tudtam, hogy sosem házasodtak össze, de álmomban sem gondoltam volna, hogy egy viszony következménye vagyok. Ettől mocskosnak éreztem magam. Folyton a dátumokat néztem, azt kívántam, bárcsak ne stimmelnének a számok, a helyzet mégis kristálytiszta volt. Az apám hazudott nekem. Egész életemben. Éppen az az ember, akiben megbíztam, az egyetlen ember, akit feltétel nélkül szerettem, ő viszont egész életemben hazudott.

– Volt más gyereke is? – kérdeztem remegő hangon.

– Csak egy – válaszolta Dave, mire felkaptam a fejem. – Egy fia. De néhány évvel ezelőtt meghalt.

– Meghalt? – suttogtam. Volt egy testvérem, akivel sosem találkoztam, és akivel már soha nem is fogok.

– Kétes ügyekbe keveredett – magyarázta Dave.

Felvontam a szemöldököm. Kétes ügyekbe? Ez akármit is jelenthet. Ránéztem az asztalon heverő papírokra. Szó szerint bármit.

– Mi volt a neve? – Megnyaltam az ajkamat. – Úgy értem, a testvéremnek. Féltestvéremnek. Mindegy.

– Vincent Bonetti.

– Vincent.

– Nézze, Isabel – kezdte Dave, miközben továbbra is az iratokat néztem, amelyek többet tudtak az apám életéről, mint én, és többet, mint amit valaha is meg fogok tudni. – Megértem, hogy ez nehéz, ám ez még csak a jéghegy csúcsa, szóval ha szeretne szünetet tartani, és feldolgozni az eddigieket, egészen nyugodtan visszajöhet holnap, hogy akkor folytassuk.

– Hogy érti ezt? – Éreztem, hogy megremeg az ajkam. – Több is van? Még több titok?

Dave komoran bólintott. Behunytam a szemem, és nagy levegőt vettem, hogy ne csorduljon ki a könnyem. Sosem voltam egy sírós fajta, amit a szüleimnek köszönhettem. Az a sok megszegett ígéret az anyámtól. A sok hétvége, amikor az ablaknál állva vártam az apámat, hogy eljöjjön értem, de sosem jött. Vajon Vincenttel volt akkor? Az igazi családjával? Kitört belőlem a zokogás, ezért a tenyerembe temettem az arcom. Dave megfogta a vállam. Nem próbált megnyugtatni, a kezét sem mozdította meg, csak ott hagyta, hogy tudassa velem, nem vagyok egyedül. Csakhogy mégis egyedül voltam.

Az anyám már nagyon régóta elment. Spanyolországba költözött az új férjével. Nem is emlékszem, mikor beszéltünk utoljára. A nagymamám idősek otthonába került, kezdődő demenciával küzdött és egy testtel, amely már nem sokáig tudta életben tartani. Nekem ott volt Luke és Noah, szinte a családtagjaim, de nekik is megvolt a saját életük, és nem támaszkodhattam rájuk mindenben. Ott volt még Eloise is, aki úgy viselkedett, mint egy kis kolibri, megjelent, aztán eltűnt, amikor csak akarta. Mellettem állt persze Will, ám ő csak egy udvarló. Ráadásul alig egy éve jártam vele, és mindig lefoglalta a munkája. Egész életemben azt mondogattam magamnak, hogy nincs szükségem senkire. Úgy is viselkedtem, mint akinek nincs szüksége senkire. Most viszont, hogy az élet ezt hozta nekem, már nem voltam biztos benne, hogy képes vagyok egyedül megbirkózni vele. Vettem egy újabb mély lélegzetet, megtöröltem az arcom, és magamra parancsoltam, hogy szedjem össze magam, essek túl rajta.

– Folytassuk! – feleltem. Dave elengedte a vállamat. Nem is néztem rá, anélkül is tudtam, milyen óvatos kifejezés ül az arcán. Amikor mégis megtettem, várakozó pillantást vetettem rá. – Folytathatjuk.

– Rendben van – válaszolta lassan, és elővett egy másik házassági anyakönyvi kivonatot.

– Jézus isten, hányszor nősült meg az apám?

– Ez nem az apjáé – mondta halkan.

Ekkor ránéztem a papírra, és láttam, hogy az én nevem áll rajta. Eltartott egy ideig, mire felfogtam. AZ ÉN NEVEM állt egy házassági anyakönyvi kivonaton, amit még soha életemben nem láttam. Huszonnyolc éves voltam, és a házasság közelébe sem kerültem még sosem. Mi a franc? Ránéztem a dátumra. A születésnapom volt. Egészen pontosan a tizennyolcadik születésnapom.

– Mi a fasz ez? – emeltem fel a kérdéses iratot.

– Nem emlékszik rá, hogy aláírta? – kérdezte Dave.

– Nyilvánvalóan nem. Azt hiszem, emlékeznék rá, ha aláírtam volna egy házassági papírt. – Megint lenéztem a dokumentumra, aztán emeltebb hangon folytattam: – A törvény szerint még csak alkoholt sem ihattam ekkor, az isten szerelmére! – Meglebegtettem az iratot. – Ez nem lehet valódi.

– Pedig az. – Dave lesütötte a szemét, és az asztalt nézte, aztán újra rám pillantott. – Nézze! Nagyon sokat beszélgettem az apjával, könyörögtem neki, hogy mondja el önnek ezt a kettős életet. Ez egyáltalán nem volt tisztességes önnel szemben. Egyetlen része sem.

– És mit felelt, amikor ezt javasolta neki? – kérdeztem, és hirtelen elhallgattam, mert miközben vártam a válaszát, meghasadt az, ami még megmaradt a szívemből.

– Nem akarta megbántani magát.

– Nem akart megbántani engem? – ismételtem meg gúnyosan. A fejemet ráztam, és gyűlöltem, hogy megint könnybe lábad a szemem. – Nem. Inkább nem akarta látni az arcomat, amikor megbánt. Nem akarta látni az arcomat, amikor tőrt döf a mellkasomba. – Letöröltem a könnyeimet. – Nem úgy ismertem az apámat, hogy gyáva lett volna.

– Nem volt az – felelte Dave. – De azt hiszem, más a helyzet, amikor gyerekeket is érint a dolog.

– Miért tette ezt? – suttogtam.

– Meg akarta védeni magát. Ennyit biztosan tudok.

– Megvédeni azzal, hogy egy házassági anyakönyvi kivonatra hamisítja az aláírásomat? – Megint felemeltem és megráztam az iratot. – Megvédeni azzal, hogy a mocskos kis titkaként őriz engem, és soha nem beszél a fiáról?

– Véleményem szerint a dokumentum nem hamis – folytatta Dave. – Az édesapja nagyon okos ember volt. Bizonyára ön aláírta valamikor, csak nem tudta, mire írja oda a nevét.

Reszkettem, ezért újra leengedtem a papírt az asztalra. Legszívesebben széttéptem volna, de tudtam, hogy az semmin sem változtatna. Hogy is változtathatott volna? A törvény szemében valódi volt. Az apám találkozott Will-lel. Az ég szerelmére, hiszen hálaadáskor a családjánál ebédelt! Mosolygott, és sütőtökös pitét hozott, aztán Will apjával ült szemben – egy kibaszott bíróval –, és mindeközben mi volt? Egy csaló? Kábítószer-kereskedő? Mi a franc volt? És ez mit jelentett?

– Miután megvitatjuk a befektetéseit, majd visszatérünk erre is – mondta Dave, és közben mereven nézett kék szemével az enyémbe. – Ígérem!

Nagyot nyeltem, és otthagytam a kezem a papíron. Meghallgatom a többit, de ezt még nem zártuk le. Csak a holttestemen át maradok egy idegen felesége. Még csak azt sem tudtam, miért tette ezt az apám. Miért akart férjhez adni? Mintha az ezernyolcszázas években lettünk volna, én pedig fizetség lettem volna valami jószágért vagy ilyesmi. Mi a franc? Vagy ez egy elrendezett házasság volt? Valamiféle összeesküvés, hogy eltitkoljanak valami mást? Dave tovább beszélt a befektetésekről meg a részvényekről, én pedig bólogattam, de egy szót sem értettem abból, amit mond. A gondolataim leragadtak annál az iratnál. Végül nehéz szívvel felsóhajtottam, és félbeszakítottam.

– Elnézést! Nem tudok erre figyelni. Képtelen vagyok felfogni ezt a dolgot. – Kétszer is az asztalon heverő dokumentumra böktem.

– Megértem.

– Ki a franc az a Giovanni Masseria?

Dave szemöldöke egészen a haja vonaláig felugrott.

– Nem tudja, ki ő?

– Nem kérdezném, ha tudnám.

– Ő egy… üzletember – felelte óvatosan olyan hangsúllyal, amitől rögtön arra gondoltam, hogy biztosan egy nyavalyás kábítószer-kereskedő vagy ilyesmi.

– Ó, te jó isten! Talán kábítószer-kereskedő? Vagy uzsorás? Az apám egy uzsorásnak tartozott pénzzel? Erről van szó? – kérdeztem, mert nyilvánvalóan elég sok regényt olvastam ahhoz, hogy erre a következtetésre jussak.

– Uzsorás? Nem. – Dave felnevetett, aztán rögtön elkomolyodott, amikor látta, hogy ez nekem egyáltalán nem vicces.

– Szóval akkor ki ő? – kérdeztem. – Meg kell találnom, és megkérnem, hogy váljunk el. Nem is ismer engem. Én sem ismerem őt. Nem lehet olyan nehéz.

Egy hosszú pillanatig csak nézett, mintha próbálna leolvasni valamit az arcomról, ami nincs ott.

– Maga tényleg nem tudja, hogy ki ő – állapította meg végül.

– Már mondtam, hogy nem. – Az asztalra csaptam, és ránéztem.

– Látom, az édesapjától örökölte a temperamentumát.

– Ez nem temperamentum – feleltem összeszorított fogaim között. – Csak nem szeretem pazarolni az időmet, és ez itt időpazarlásnak tűnik nekem, mivel nem mondja meg egyenesen, hogy mibe keveredett az apám, vagy mi a francért adott férjhez engem titokban. Tudja egyáltalán ez a fickó, hogy létezem?

– Ezen a téren én is ugyanannyira sötétben tapogatózom, mint ön. Csak a legalapvetőbb dolgokról van tudomásom.

– Nézze, Dave! – Egy pillanatra behunytam a szemem, vettem egy nagy lélegzetet, aztán ismét kinyitottam. – Én egy általános iskolai tanárnő vagyok. Az apám szobafestő céget vezetett. Az anyám az élete legnagyobb részében étteremben dolgozott, most pedig azt akarja mondani nekem, hogy az apám több millió dollárt és befektetési ingatlanokat hagyott rám, miközben tíz évig ugyanazt az ütött-kopott furgont vezette? – Mereven bámultam rá. – Megérti, miért olyan nehéz felfognom mindezt?

– Tudom, hogy ez így túl sok egyszerre – felelte higgadtan. – Azt hiszem, az a második házassági anyakönyvi kivonat valószínűleg a legrosszabb része.

– A legrosszabb? – nevettem fel gúnyosan. – Nem az a legrosszabb, hogy egész életemben hazugságban éltem? És egy viszony következménye vagyok? Az, hogy rájöttem, az apámnak volt egy másik családja is?

– Sajnálom! – Megköszörülte a torkát.

– A neve egyáltalán Charles Bonetti volt?

– Igen.

– Nagyon sok ember jött el a temetésére – tettem hozzá. – Miért hagyott mindent rám?

– Mindez az ön és a fivére nevén volt, ám tekintve, hogy Vinny már halott…

– Ja, igen. – Nyeltem egyet.

– Találkozott valaha az apja barátaival, alkalmazottaival vagy ismerőseivel, amikor meglátogatta őt?

Elgondolkodtam. Néhány alkalmazottjával természetesen találkoztam. Megismertem Salt és Andyt, akik mindig nagyon kedvesen bántak velem, és húsvétkor mindig adtak egy krémmel töltött Cadbury csokitojást. Minden évben kaptam tőlük egyet, amikor az apámmal voltam. Amikor pedig nem, apám a legközelebbi találkozásunkkor átadta nekem. Már nem is emlékeztem, hogy néznek ki. Abból az időből minden emlékem ködös volt. Nevekre emlékeztem, de arcokra nem. Most pedig ennek éppen az ellenkezője volt igaz. Emlékeztem a diákjaim arcára, de a nevére nem mindegyiknek. Egyszer találkoztam egy Joe nevű férfival. Ő maradt meg legjobban az emlékezetemben, mert olyan magas volt és nagy termetű, az akciófilmek rosszfiúira emlékeztetett, amiket az apámmal együtt néztem.

– Emlékszem egy Sal és egy Andy nevű férfira meg valakire, akit Joe-nak hívtak – feleltem. – Úgy emlékszem, Joe-nak építkezési cége volt, és apa nagyon sokat dolgozott vele. Elmentünk vacsorázni vele és a feleségével. – Elmosolyodtam, amikor erre gondoltam. – Éppen születésnapom volt, ezért a felesége egy különleges tortát hozott az étterembe csak nekem. Egy Én kicsi pónim tortát.

– Joe. Tudja a vezetéknevét is?

Megráztam a fejem.

– Túl fiatal voltam akkor. Miért? Ő tudhat valamit erről a házasság dologról?

– Talán. – Dave úgy hajtotta oldalra a fejét, mint aki nem szívesen beszél erről a Joe-ról.

Folytattuk. Aláírtam mindent, amit alá kellett írnom. Amikor befejeztük, Dave azt mondta, lekísér a földszintre. A baseballról és az időjárásról beszélgettünk, amíg lementünk a lifttel, nekem azonban még mindig az emeleten történtek körül forgott minden gondolatom. Amikor kiléptünk az előcsarnokba, odafordultam hozzá, hogy köszönetet mondjak, és láttam, hogy ismét komoly az arca.

– Isabel – kezdte. – Ezt korábban nem tudtam önnek elmondani, és valószínűleg most sem lenne szabad, de nem tudnék nyugodtan aludni, ha nem tenném meg. Az a Joe nevű férfi, akivel találkozott… Valószínűleg ő lehetett Joseph Masseria.

– Masseria? – suttogtam. – Úgy, mint Giovanni Masseria?

– Igen.

– Honnan tudja? – kérdeztem.

– Az édesapja ügyvédje voltam. Az a munkám, hogy minél többet tudjak.

Gúnyosan felmordultam.

– Én pedig a lánya, nekem viszont szart sem mondott semmiről.

– Az ön aláírása nagyon sok dokumentumon szerepel, amiket fent mutattam – folytatta. – Valószínűleg így írta alá tudtán kívül a házassági anyakönyvi kivonatot is.

A francba. Emlékszem, hogy gyerekkoromban nagyon sok papírt kellett aláírnom. Ezek a céghez kellenek. Szeretnék gondoskodni róla, hogy a te neved is ott legyen bizonyos iratokon, csak a biztonság kedvéért. Én pedig vakon aláírtam mindent. Mert ennyire bíztam az apámban. Nagyot nyeltem, és ismét Dave kék szemébe néztem.

– Sejtem, hogy illegális dolgokkal foglalkozott – suttogtam, és méregdrága, piros talpú körömcipőm orrára szegeztem a tekintetem. Az apámtól kaptam ajándékba.

Jézusom! Hát ennyire vak lettem volna? Nem. Nem voltam hajlandó elhinni, hogy mindvégig ott voltak a jelek, csak én nem vettem észre őket. Az apám kiskoromban elvitt magával a munkába. A furgonjával fuvarozott mindenfelé. Nem rejtegetett senki elől. Legalábbis nekem nem tűnt úgy.

– Ami az ön nevén van, abból semmi sem illegális – mondta Dave, amitől jobban kellett volna éreznem magam.

– New York polgármesterével járok, Dave! – Belenéztem a szemébe. – Nem lehet semmi olyan a nevemen, ami besározná az ő hírnevét.

– A polgármesterrel? – Hirtelen felvonta a szemöldökét. – Ugye csak viccel?

– Bárcsak viccelnék! – Felnevettem, de nem volt vidámság a hangomban. Elfordítottam a fejem. – Komolyan mondom, bárcsak viccelnék!

– Csak egyetlen címet tudok, ahol a Masseria családot meg lehet találni. Talán az lesz az a ház, ahol rábukkan Giovannira – felelte. – Ha elmondja neki, hogy nem tudott erről a papírról, és elmagyarázza neki a helyzetet, talán beleegyezik a válásba. – Megvonta a vállát. – Megér egy próbát.

– Igen. – Bólogattam szórakozottan. – Igen, akkor kérem ezt az információt!

Dave megadta, aztán elbúcsúztunk, én pedig kiléptem az épületből. Nem ismertem Chicagót. Legalábbis nem igazán. Tizennyolc éves koromban jártam itt utoljára, közvetlenül az érettségi előtt. Mindig apa látogatott meg, ha látni akart. Tizennégy éves koromtól kezdve már nem jöttem gyakran hozzá, mert sosem volt itthon. Mindig késő éjszakai telefonhívásokat kapott, és elment. Néha reggelre visszajött, máskor egy egész napig távol volt. Ezt sosem mondtam el az anyámnak, mert féltem, hogy belekapaszkodik ebbe, és úgy tesz, mint aki törődik velem, és végleg megtiltja, hogy találkozzam az apámmal. Ehelyett azt mondtam az apámnak, hogy nagyon lefoglal az iskola meg a különböző szakkörök és barátok, ő pedig megértette. Ezek után véletlenszerű hétvégeken kezdett meglátogatni.

Néha kivett nekünk egy szobát drága hotelekben, hagyta, hogy a szobaszervizzel rendeljek, és hozhattam egy barátnőmet is. Imádtam ezeket a látogatásokat. Pár lépésre a bérelt autómtól hirtelen megtorpantam. Jóságos ég! Apa soha nem késett a tartásdíjjal. Kifizette az összes egyetemi költségemet a könyvekkel és a kiadásokkal együtt. Ő vette nekem az első autómat… egy vadonatúj fehér Volvót. Akkoriban az volt a legbiztonságosabb autó, én pedig soha egyszer sem gondoltam bele, honnan van erre pénze. Mindig elfoglalt volt, mindig dolgozott, mindig a vállalkozását fejlesztette. Miután beültem a bérelt autóba, egy pillanatra engedélyeztem magamnak, hogy mindezt kiadjam magamból. Hangosabban sírtam, mint bármikor a héten. Kiabáltam, néhányszor még a kormányra is ráütöttem, egyszer pedig véletlenül megnyomtam a dudát. Aztán vettem egy nagy levegőt, letöröltem a könnyeimet, összeszedtem magam, ahogy mindig, és elhatároztam, hogy kiderítem, ki a franc az a Giovanni Masseria.

2

GIO

Még ki sem ráztam rendesen a homokot a cipőmből az egyhetes nyaralásom után a Turks- és Caicos-szigeteken, máris farkasszemet nézett velem a sógorom és a jobbkezem, Nadia itt az irodámban. Amikor Nadia felhívott, és nyomatékosan megkért, hogy jöjjek az irodába, tudtam, hogy fontos dologról van szó. Aztán közölte, hogy Lorenzo is iderepül a megbeszélésre, és akkor már biztosan tudtam, hogy nagyon fontos az ügy, és pénz van benne. Mindig adódott valami probléma, valami akadály, és mindig volt megoldás, nekem viszont egyikkel sem volt kedvem foglalkozni jelenleg.

– Na, halljuk! – intettem türelmetlenül. – Mennyi pénzt veszítek?

Lorenzo erre elmosolyodott, aztán elkomorodott, úgy közölte a hírt:

– Charles Bonetti meghalt.

– Basszus! Tényleg? – Magasba szaladt a szemöldököm. – Megölték? – Lorenzo megvonta a vállát.

– Ez fontos – feleltem –, mert ha igen, valaki talán megpróbálja kiiktatni a maradék négy tagot is.

– Dean szerint természetes halál volt – szólalt meg Nadia.

Hátradőltem a székemen, és hintáztam vele egy kicsit. Nem arról volt szó, hogy nem kedveltem Charlest. Az apámmal együtt nőtt fel, és még mindig nagyon közeli barátságban állt vele. Gyerekkoromban Charles bácsinak szólítottam, na persze nagyon sok embert szólítottam a „bácsikámnak”, akik nem voltak a nagybátyáim. Az apámnak köszönhette Charles Bonetti, hogy helyet kapott az asztalnál a Családban. Öt elfoglalt szék volt az asztal körül. Jobban mondva most, hogy Charles meghalt, már csak négy. Kíváncsi voltam, vajon apám értesült-e már a halálhíréről. Valószínűleg. Nem, egészen biztosan. Nem sok minden volt, amiről ő nem tudott. Ismét Lorenzóra pillantottam.

– Miért hívtad össze ezt a megbeszélést? A megüresedett hely miatt? – kérdeztem, aztán Nadiára néztem. – Neked nem is kellene itt lenned.

– Aligha fognak börtönbe zárni azért, mert részt veszek ezen a megbeszélésen. – Megvonta a vállát. – Amit viszont meg akarok beszélni veled, az ehhez kapcsolódik.

Érdekes. Ismét Lorenzóra siklott a pillantásom.

– Szerinted Vinny igényt tart rá?

– Basszus, dehogyis! – vágta rá határozottan.

– Legutóbb megpróbálta elkapni Catet.

– Az egy teljesen más helyzet volt. Nem jelent veszélyt, G.

– Megölte Frankie-t.

Nadia arca megrándult. Természetesen rossz érzés fogott el, mert Frankie Nadia fivére volt. Sőt más szempontból az én testvérem is.

– Vinny nem fog visszajönni. A családja túlságosan értékes számára – közölte Lorenzo. – Az apád már megölte az anyját, szerinted megkockáztatja, hogy a feleségét is elveszítse? Vagy a gyerekeit? Én tudom, hogy nem. Ki akar szállni ebből az életből. Megváltoztatta a nevét, és hátrahagyott mindent.

– Akkor is hátrahagyott mindent, amikor megjátszotta a halálát, ez mégsem akadályozta meg abban, hogy visszajöjjön, és elrabolja a húgomat – mutattam rá. – Már halottnak kellene lennie.

Loren összeharapta az állkapcsát. Csupán ez volt az egyetlen jele annak, hogy még mindig dühítette ez a helyzet. Egy pillanatig a fogát csikorgatta, aztán megszólalt:

– Szerinted én nem akartam megölni? Annak ellenére, hogy az unokatestvérem?

– Mégsem tetted.

– Ahogy az apád sem.

– A húgom könyörgött neki, hogy ne tegye – feleltem, és tudtam, hogy ezzel érzékeny pontra tapintottam nála, mert ismét összeszorította a fogsorát, és jéghideg lett a tekintete.

Ez az a Loren, aki miatt aggódtam. Ügyvéd és igazi főnök, ha zsarolásról van szó. Nem szereti bepiszkolni a kezét, de nem is szorul rá, ha viszont úgy hozza a helyzet, akkor gondolkodás nélkül megteszi. Elég történetet hallottam már róla ahhoz, hogy tudjam, ez az igazság. Elnézve ezt a jeges pillantást, tudtam, hogy ezzel a fickóval nem szabad packázni, mégis megtettem, mert szeretem bosszantani, és tudom, hogy a húgom megölné, ha megölne engem.

– Elég Vincentből! – csattant fel a következő pillanatban. – Ő már nincs a képben. Lezárhatjuk. Nem fog visszajönni. Pont.

– Biztos vagy benne? – kérdeztem.

– Gio, a kurva életre esküszöm… – Nyersen felnevetett, megrázta a fejét, és tudtam, hogy ez az a pont, amikor abba kell hagynom a szórakozást. Leginkább azért fejeztem be, mert már fáradt voltam, és nem akartam összevérezni az új Prada öltönyömet.

– Lépjünk tovább! – vette át a szót Nadia. – Ha Vinny vissza akart volna jönni, akkor ott lett volna az ügyvédi irodában, és legalábbis igényt tartott volna a pénzre, amit Charles ráhagyott.

A szememet forgattam. A nyomorult Nadia mindig Lorenzo és a húgom pártját fogja. A fivére miatt kapta meg ezt az állást, hogy felügyelje az éjszakai klubjaimat és más üzleti vállalkozásaimat, amibe esetleg belevágtam. Eleinte nem is akartam felvenni. Folyton az apám hangját hallottam a fejemben: „A nők nem tartoznak ide, te nyomorult gyengeelméjű!” Mindig ezeket a szavakat vágta a fejemhez, amikor néhány naponta felhívott, és úgy döntöttem, hogy felveszem neki a telefont. Minden alkalommal elmondta, hogy rúgjam ki a nőket, akiket alkalmaztam. Én minden alkalommal hallgattam, ami már önmagában is elég válasz volt. Magasról szartam a patriarchális baromságokra. Legalábbis többnyire. Persze nem akartam, hogy húgaim vagy Nadia bármi törvényellenes dologba keveredjenek. Ugyanezt nem mondhattam el Petráról, a másik jobbkezemről. Ő tudja, mire vállalkozik, és szereti bepiszkolni a kezét.

– Te akarod azt a helyet az asztalnál? – kérdeztem Lorentől. – Vinny az unokatestvéred volt. Te következnél a sorban. Valószínűleg tanácsos lenne elfogadnod.

– Nekem? – tört ki belőle a nevetés hirtelen. – Találkoztál már a húgoddal?

Megrándult az ajkam. Éppen erről beszéltem.

– Azt mondják, nem engedhetjük meg, hogy a nők hozzanak döntést helyettünk.

– Ki mondta ezt? Egy egyedülálló férfi? – kérdezte Loren.

Nadia kuncogott.

– Egész biztosan egy egyedülálló férfi.

– Nekem megfelel az, hogy tanácsadó vagyok, és elmondom a véleményem, amikor szükséges. – Loren megvonta a vállát. – Nem akarok helyet az asztalnál, és nincs is rá szükségem.

Midasnak nyilvánvalóan nem volt szüksége rá. A fukar seggfejnek annyi pénze volt, hogy már maga sem tudta, mit kezdjen vele, ráadásul a tanácsadó fiaként magasabban állt a hierarchiában, mint én, különben is teljesen olasz volt, amit rólam nem lehetett elmondani. Nem számít, mennyi idő telt el, vagy hogyan változott meg a világ, nekem – a félig olasz, félig kolumbiainak – folyamatosan bizonyítanom kell. De meg is teszem. Ami nem változtat azon a tényen, hogy csupán azért ültem jelenleg az asztalnál, mert az apám szökésben volt. Ezzel szemben Lorenzo? Ő akármit tehet, amit csak akar, mégis garantáltan megkap mindent. Ha ő nem akarja Charles megüresedett helyét az asztalnál, az azt jelenti, hogy szabad préda lesz a pozíció, és egyikünk sem tudta, hogy ez mit jelent valójában. Az apáink, a nagyapáink és az elődeik háborúztak. Igazi háborút folytattak, amelyben nagyon sok ember meghalt. Furcsa. A mexikóiakról és a kolumbiaiakról, valamint bármely más országbeli szervezetről mindenki sok rosszat mond, miközben mindannyian ugyanolyanok vagyunk. Szörnyetegek. Egyesek közülünk drága öltönyöket viselnek. Mások hétköznapi ruhát. Nem számít, mi van rajtunk, mindannyian ugyanannyira rossz emberek vagyunk. Az olaszok úgy kezelték a szervezett bűnözést, ahogy a katolikus egyház a saját szervezetét. Természetesen éreztem az iróniát. A szervezettség néha azt jelentette, hogy durva dolgokat kellett elkövetni, és az elődeink pontosan ezt tették. Azt csinálták, amit kellett, hogy biztosítsák az utódaiknak, nekünk, hogy legyen esélyünk. Az idők azonban változtak, méghozzá nagyon gyorsan. Ez is olyasmi, amit az apám nem volt hajlandó elfogadni. Silvio Costello sem akarta elfogadni. Ahogyan minden bizonnyal Charles Bonetti sem. Valamint Angelo Costello, Lorenzo apja sem Olaszországban. Ők mindannyian egyformák voltak, ugyanolyanok, mint az apáik. A mi generációnk azonban már más. Mi betartjuk a szabályokat, bár mi hoztuk azokat. Folyton keressük a lehetőséget, hogyan kerülhetjük meg egy kicsit a régi törvényeket, hogyan hozhatunk változást, ami esetleg tükrözi a mi időnket. Lehet, hogy az apáink nem akarták ezt megérteni, de mi értjük és tudjuk, ha van rá mód, hogy fenntartsuk ezt az egészet, akkor mindannyiunknak muszáj lesz alkalmazkodnia hozzá. Ezért amellett, hogy ők is megbeszéléseket tartottak, amelyeken néha mi is részt vehettünk, nekünk is megvoltak a saját megbeszéléseink. Persze a mieink nem számítottak. Nekünk mindannyiunknak azok a helyek kellettek az asztalnál.

– Különben is ez nem így működik – tette hozzá Loren. – Mi nem választhatjuk ki, hogy ki foglalja el a helyet. Ez egy folyamat, és mi nem szólhatunk bele. Ezt Silviónak, Angelónak és Deannek kell elintéznie. Valamint jelenleg neked, mivel te helyettesíted az apádat.

– Igen. Ez egy folyamat. – Hátradőltem a székemen.

Nekem csupán azért volt helyem abban a körben, mert az apám szökésben volt, és jelenleg egy másik országban rejtőzött. Máskülönben én is alatta lettem volna a hierarchiában. Valójában nagyon mélyen alatta, mégis úgy döntött, hogy én helyettesítsem. Ezt a kifejezést használta. Úgy gondolta, ha én foglalom el a helyét, akkor az erőt sugároz, és még mindig úgy tűnik, hogy ő irányít. Most viszont megüresedett egy hely, nekem pedig ki kellett derítenem, ki akar igényt tartani rá, és ki lesz az ellenfelem, ha úgy döntök, hogy én akarom megszerezni magamnak. Ha én foglalnám el, azzal automatikusan félreállítanám az apámat. Ugyanabból a családból két tag nem lehetett benne a körben.

– És ki akarja ezt a helyet? Dominic?

– Talán. – Lorenzo megvonta a vállát. – Ezt tőle kell megkérdezni.

– Mintha nem tudnád máris a válaszát.

– Én nem beszélek a nevében.

– Deannek kellene választania a ti nevetekben – állapította meg Nadia. – Különben is ő a vezér ebben a ti kis csoportotokban. Mindannyian neki feleltek.

Lorenzo a homlokát ráncolta, és éreztem, hogy nekem sem tetszik ez a kijelentés. Nadia felnevetett, megrázta a fejét, mert tudta, hogy nem téved. Dean gyakorlatilag mindannyiunk bátyja volt. Ő volt a legidősebb és határozottan a legbölcsebb közöttünk, az egyetlen igazi, száz százalékosan felnőtt, aki bepiszkolta a kezét ebben az életben. Ezenkívül megölte a saját mostohaapját, aki egykor a főnökök főnöke volt, és emiatt mindenki félt tőle. Ugyanakkor tisztelte is. És megkapta azt a helyet a körben. Az sem segített, hogy mindent tudott mindenkiről. Valószínűleg azt is meg tudta mondani bármelyikünkről, mikor szarik minden egyes nap. Bosszantó volt, félelmetes és igazán lenyűgöző.

Nadia nehéz szívvel felsóhajtott.

– Hát jó.

– Hogy érted azt, hogy „hát jó”? – kérdeztem, és zavartan néztem rá. Ha most azt mondja, hogy ő tart igényt erre a helyre, akkor a szemébe nevetek. Igen, a nőknek megengedték, hogy leüljenek az asztalhoz, és többnyire bárhová máshová is, csak nem ahhoz az asztalhoz. Legalábbis még nem. Ahogy Lorenzo is rámutatott, ez egy bonyolult folyamat.

– Charles rád hagyott valamit a végrendeletében – folytatta. – Ezért muszáj megkérdeznem.

– Rám? – Mi a franc? Nadiára pillantottam, aztán Lorenre, aki vállat vont, majd ismét a nőre. Ezért kellett neki is jelen lennie. – Most már ideges vagyok.

– Szóval, te… neked… nem is tudom, hogy kérdezzek rá – nevetett zavartan. Aztán újra megpróbálta, és miközben néztem, ahogy a szavakat keresi, hangosan kezdett dobogni a szívem. Nadia sosem volt bizonytalan vagy feszélyezett. Végül hunyorogva nézett rám, és kibökte: – Véletlenül nem vagy nős?

– Micsoda? – pislogtam döbbenten, aztán felnevettem. – Most nem alkalmas az idő ilyen viccekre. Tudod, hogy nem vagyok nős.

– Ami azt illeti, ez nem vicc – felelte halkan.

– Mi a faszról beszélsz?

– Te, Giovanni Masseria, Charles Bonetti lányának vagy a férje – jelentette ki. – A rád hagyott dokumentum szerint legalábbis, és ez természetesen azt jelenti, hogy jogot formálhatsz arra a helyre, ha akarod, mivel a lánya nem foglalhatja el.

Döbbenten pislogtam. Ismét Lorenre néztem, aki ugyanannyira nem értette, mint én. Megint pislogtam. Igyekeztem felfogni a szavakat, és közben Nadiára fordítottam a tekintetem. Charles lányának vagyok a férje? Azt sem tudtam, hogy Charlesnak van egy kibaszott lánya. Istenem! Erről szinte ordított, hogy az apám műve. Még csak meg sem próbáltam megérteni a mögötte húzódó indokait. Már régen felhagytam azzal, hogy megpróbáljam megérteni. Tizennégy éves koromban elkezdett kiárusítani. Csak nőknek persze, és szerinte ezért hálásnak kellett volna lennem, mivel gyönyörű, tapasztalt nők feküdtek le velem. Nem hazudok, egyszer-kétszer talán én is így gondoltam, ám ha az ember testét fegyverként használják fel az akarata ellenére, az kimerítő, és egy idő után mocskosnak érzi magát tőle még akkor is, ha történetesen egy kanos kamasz fiú. Apám mindig ezt csinálta velem, bábuként használt a saját elmebeteg emberi Twister játékában. Akkoriban úgy gondoltam, inkább én, mint a húgaim. Még mindig ez volt a véleményem. Ha velük csinálta volna ezt, meg kellett volna ölnöm őt.

Pedig egyszer-kétszer megfordult a fejében.

Számomra az volt az utolsó csepp a pohárban, amikor megpróbált rávenni, hogy csábítsam el Loren húszéves unokatestvérét, Violetát. Elvittem őt vacsorázni persze, de nem tudtam rávenni magam, hogy hiú reményeket ébresszek benne. Még csak megcsókolni sem akartam. Ennek nem sok köze volt ahhoz, hogy rendes fickó vagyok, sokkal inkább ahhoz, hogy nekem is van két húgom. Különben is, Violeta nem sok hasznos információval tudott szolgálni. Az apám csak azt akarta, hogy a közelében legyek, és így kordában tarthassa Violeta apját. Miután egyértelművé vált, hogy senki sincs biztonságban a Masseria családtól, véget vetettem a kapcsolatnak. Persze még úgy is, hogy egyszer sem értem hozzá, és egyszer sem csókoltam meg, összetörtem a szegény lány szívét, amikor közöltem vele, hogy nem találkozhatunk többé. De ez most már nem számít. Lehet, hogy egész életemben bábu voltam, most viszont király, vagy legalábbis elég közel kerültem ahhoz, hogy az legyek. Ennek ellenére teljesen elképedtem, amikor ezt meghallottam. A számtalan dolog közül, amire az apám felhasznált, azt hiszem, ez volt a legrosszabb. Megházasított? Harag ébredt a lelkemben. Kedvem lett volna felülni egy repülőgépre, elmenni Barranquillába, és saját kezűleg megölni őt. Felhívhatnám valamelyik unokatestvéremet, hogy intézze el. Jó viszony ide vagy oda, hajlandóak lennének megtenni.

Ebben biztos voltam.

– Még csak nem is tudtam, hogy Charlesnak van lánya – válaszoltam végül. – Van másolatod arról az iratról?

Nadia szétnyitott egy papírt, és elém csúsztatta. Hozzá sem akartam érni, inkább csak néztem. New York-i házassági anyakönyvi kivonat volt. Nem is chicagói. Ránéztem a nevekre és a dátumra. Akkoriban huszonkét éves voltam, és az aláírás kétségkívül az enyém volt.

Felnevettem.

– A gazember!

– Azt sem tudom, mit mondjak erre – szólalt meg Loren.

– Mint az ügyvédem, te mit tanácsolsz, mit tegyek? Ez nyilvánvalóan illegális. – Ráböktem a papírra. – Én sosem írtam ezt alá.

Loren a kezébe vette, kifújta a levegőt, és megnézte.

– Egy bíró is aláírta.

– Ismered ezt a bírót?

– Igen, egy igazi pöcs. – Visszatette a papírt az asztalra, és rám nézett. – Valószínűleg az apád jó barátja.

– Igen, nyilván, sejthető. – Ismét lenéztem az iratra. – A dátum szerint tíz évvel ezelőtt történt, és én csak most értesültem róla, szóval valószínűleg már nem számít. Csak érvényteleníteni kell valahogy. Megoldani, mintha soha meg sem történt volna. – Ismét megráztam a fejem, és ránéztem Lorenre. – Te tudtad, hogy Charlesnak van egy lánya?

– Nem.

– Pedig ő az unokatestvéred – jegyeztem meg szükségtelenül.

– Nem igazán. Vinny valóban az unokatestvérem volt, vagyis még mindig az, az anyja révén. Én Costello vagyok, nem Bonetti.

– Ott kellett volna maradnom azon az átkozott szigeten. – Mind a két kezemmel megdörzsöltem az arcom. – Mi a fasz?

– Biztos vagy benne, hogy nem te írtad ezt alá? – kérdezte Loren. – Talán részeg voltál. Vagy betéptél.

– Nem szoktam részeg lenni, sem betépni, seggfej. – Lesújtó pillantást vetettem rá.

– És huszonkét évesen? – kérdezte.

Basszus!

– Soha nem nősültem volna meg. Sem részegen, sem betépve, sem bármi más állapotban. Megnősülni? – horkantam fel gúnyosan. – Basszus, dehogyis! Ez biztos az apám műve. Valamiféle egyezséget kötött Charlesszal.

– Ezt nem vitatom – felelte Loren.

– Neked amúgy mi közöd ehhez? – kérdeztem. – Miért vagy itt?

– Ő volt az egyik költöztetőm. Hozzáférésre van szükségem az egyik raktárához.

– Komolyan? – Megmasszíroztam a halántékom, és behunytam a szemem.

– Ki a fasz nem a te költöztetőd, Loren?

– Az, aki nem szeret pénzt keresni.

Kinyitottam a szemem, de csak azért, hogy forgathassam. A sógorom elvigyorodott, Nadia visszafojtotta a nevetését. Én felsóhajtottam, és leengedtem a karomat.

– Jól van, szóval mit akartok tőlem? Ki a franc ez az Isabel nevű nő? – kérdeztem. – Van róla egyáltalán információnk?

– Nagyon visszahúzódó típus. A Rutgersbe járt. Jelenleg New York polgármesterével jár. – Nadia elhallgatott, és elvigyorodott.

– Ez egy kibaszott vicc? – Csupán ennyit tudtam kinyögni. – William Hamiltonnal?

– Bizony. – Nadia még mindig mosolygott. Felkavarodott a gyomrom. Ki nem állhattam azt a fickót, és az érzés kölcsönös volt.

– Kit érdekel? – szólt közbe Loren. – Mi köze ahhoz, hogy titokban a nő férje maradsz, amíg rá nem jövünk, hol van az a raktár?

– Titokban a férje maradok? – emeltem fel a hangom. – Hogy a francba fogom ezt megmagyarázni Natashának?

– Ez komoly? – vonta fel Nadia a szemöldökét. – Hirtelen most Natasha érzései miatt aggódsz?

Összeráncoltam a homlokom. Már hat hónapja jártam Natashával. És hat hónap nálam nagy szó. Bemutattam a húgaimnak is. Szándékosan. Nem csak véletlenül összefutottunk egy sötét klubban vagy egy étteremben. Ez még nagyobb szó nálam. Szóval igen, Natasha érzései miatt aggódtam.

– Natasha ott volt végig veled a szigeteken? – kérdezte Nadia.

Döbbenten meredtem rá.

– Tudod, hogy nem.

– Na, éppen erről beszélek. Abban a percben, hogy a barátnőd elrepült Párizsba, máris ott várt a helyettese az előcsarnokban.

– Nem az én hibám, hogy akarnak engem a nők – feleltem összehúzott szemmel. – Úgy viselkedsz, mintha szándékosan vitettem volna oda valakit. Egyébként is honnan tudsz te erről?

– Nekem mindenhol van szemem és fülem.

Felnevettem. Naná, hogy az egyik alkalmazottam fecsegett. Le mertem volna fogadni, hogy Joey Z. volt az. Loren kuncogott, és megrázta a fejét.

– Jobban teszed, ha nem csinálsz ilyet a húgommal! – figyelmeztettem. – Én nem vagyok Natasha férje.

– Soha nem tenném ezt a húgoddal – válaszolta komolyan, aztán elvigyorodott. – És nem, nem vagy Natasha férje. Isabel Bonetti férje vagy.

– Ó, fogd be!

– És szükséged van rá, hogy megtudjuk, hol van az a raktár. Meg talán amiatt a megüresedett hely miatt is az asztalnál, ha úgy döntesz, hogy szeretnéd – tette hozzá Nadia.

Felsóhajtottam.

– Én csak annyit hallok ebből az egészből, hogy nem válhatok el attól a nőtől, akit még csak nem is láttam.

– Amíg hozzá nem férek a raktáraihoz, addig nem – felelte Loren.

– Jézusom, Lorenzo, már megint ezekkel a kibaszott raktárakkal jössz! – kaptam fel a kezem.

– Azok a raktárak jelenleg kétszázezerbe kerülnek nekem hetente, szóval igen, már megint a kibaszott raktárakkal jövök – válaszolta, és tudtam, hogy ismét másodpercek választják el attól, hogy elveszítse a hidegvérét. Midas imád pénzt keresni, ez biztos. És ez persze nekem is hasznot hoz, szóval nem panaszkodhatok.

– Miért nem törsz be a raktárakba? – kérdeztem. Ez tűnt volna a logikus megoldásnak.

– Betörni? – ismételte meg, mintha a világ legostobább javaslatát mondtam volna.

– Igen. Kérd meg az egyik emberedet, hogy törjön be! Vagy akár az enyémek közül valakit.

– Charlesnak mindenhol voltak raktárai, de soha nem mondta el nekem pontosan, hogy hol vannak. Tudod, a hihető tagadhatóság miatt.

– Némelyek orosz területen vannak – szólt közbe Nadia. – Tony szerint.

– Na tessék. Ismerünk oroszokat. Hívd fel az egyiküket!

Nadia felnevetett.

– Néhány oroszt ismerünk, és ők mindannyian az oroszok ellen dolgoznak. Nekik nincs semmiféle befolyásuk.

– Ezért megölöm az apámat. – Hátradőltem a széken. – Talán Lorennek igaza van. Talán a nő nem értesül erről a házasságról, vagyis továbbra is titokban tarthatjuk, amíg rá nem jövünk, hogy bukkanhatunk a raktárak nyomára.

– Nos, ha Charles ezt rád hagyta, akkor határozottan neki is a tudomására hozták. Szóval tudja – válaszolta Nadia.

– Van egy ötletem – kezdte Lorenzo, és már tudtam, hogy nem fog tetszeni, amit mond. – Talán találkozhatnál a feleségeddel, és egyenesen közölhetnéd vele, hogy bele kell nézned a papírokba.

– Vagy – vette át a szót Nadia, ezért megvetően ránéztem, ő azonban folytatta: – Talán házasok maradhattok a nagy találkozásig. Amikor mind az öt család összejön. Ha Angelo Costello rájön erre, márpedig rá fog jönni…

– Ha nem tudja máris – vágott közbe Loren.

– Ő az apád. Miért nem deríted ki, hogy tudja-e már? – javasoltam.

– Nem. Nem jó ötlet.

– Talán Vinny kapja meg a helyet, mint a legközelebbi hozzátartozó?

– Azt már nem! A pokolba Vinnyvel! – vágtam rá. – Csak a holttestemen át kap helyet az asztalnál.

– Mi van, ha Silvio Costello megtudja, és vissza akarja hozni Vinnyt? – Nadia felváltva nézett ránk. – Frankie mindig azt mondta, hogy Silvio nagyon kedveli őt.

Lorenre pillantottam.

– Ez megtörténhet? – Ő vállat vont, és felsóhajtott. – Te megengednéd? – kérdeztem, mert ez sokkal fontosabb volt.

– Szerinted megkerülném az apámat, a nagybátyámat és két nagyfőnököt? – vonta fel a szemöldökét a sógorom. – Őrült vagyok, de azért ennyire nem. Különben is most már van vesztenivalóm. Nadiának igaza van. Szükségünk van arra a helyre az asztalnál.

– Már mondtam neked, hogy tiéd lehet az a nyomorult hely – vágtam rá, bár valójában kibaszottul magamnak akartam. Helyet akartam, meg akartam szerezni az összes átkozott helyet, hogy azokat ültethessem oda, akiket én akarok. Mindenáron szerettem volna megszabadulni azoktól az öreg szivaroktól, bár az is egy jó lehetőség lett volna, ha Loren foglalja el a megüresedett széket. A sógorom, ami azt jelenti, hogy félig már én is ott voltam.

– Már így is az apám nevében beszélek. Gyakorlatilag van helyem ott. De nem akarom. Különben is Catalina…

– Megölne. Tudom – sóhajtottam fel. – Azt hiszem, elutazom New Yorkba. És én még azt hittem, hogy egy unalmas munkanapnak nézek elébe.

– Unalmas? – Loren felállt velem együtt. – Pénzt mosol egy rakás éjszakai klubban.

– Pontosan. – Felálltam, és megkerestem a dzsekimet, miközben ők is felálltak, és elindultak kifelé az irodámból.

Igazság szerint nagyon szeretem az éjszakai klubokat és persze a pénzmosást is. A klubokban kezdetben próbáltam mindent maximálisan törvényesen csinálni, csakhogy ebben az életben ez nem tarthat túl sokáig. Igyekeztem minden klubot gyakran felkeresni, mégis az Ördögtanyába mentem legtöbbször, mivel az a legújabb. Natasha szenvedélyesen utálta az éjszakai klubokat. Ha rajta múlt volna, mindet eladtam volna. Jól beleválasztottam: megtaláltam az egyetlen modellt, aki gyűlöli az éjszakai életet. Csakhogy részben emiatt is kedvelem annyira. Nem tapad rám, nem követelőző, és rendszeresen külföldre utazik a munkája miatt, ami azt jelenti, hogy tökéletes barát vagyok, amikor itt van a városban (szinte soha). Az egyetlen hátránya csupán az, hogy a húgaim nem nagyon kedvelik őt, és sajnos ez elég nagy baj. Egyikük sem tudja megmagyarázni, valójában mi a kifogása ellene, csak azt mondják, „ez csak egy megérzés” vagy „nem jók a rezgései”, mintha ez jelentene bármit is. Én csak azt tudom, hogy az ágyban nagyon is jók voltak a rezgései.